Indhold

Problemformulering
Historiens udspring i erindringen
Kollektiv erindring versus historievidenskab
Emnets relevans
Indledende manøvrer
Erindring versus hukommelse
Historie versus historier
Forskningsoversigt
Halbwachs – ”vi er aldrig alene”
Nora – erindringen der blev glemt
Ricoeur – erindringens lille mirakel
Rüsen – tid, der gives mening
Rosenzweig and Thelen – fortidens tilstedeværelse
Samuel – fortiden er alles
Jensen – historiefrembragte og -bringende
Erkendelse af fortiden som kollektiv erindring
Erindring – konstruktion eller menneskeligt grundvilkår
Kollektiv erindring
Opsummering
Erkendelse af fortiden som videnskab
Historie - erkendelse af menneskets tidslighed
Historievidenskab og andre fag – lidt om det sande
Facts versus fiktion - videnskabelighed versus det narrative
Relevans – hvad kan videnskaben nytte. Videnskabelighed versus det normative
Videreformidlingen
Opsummering
Konfrontation eller samspil – Historievidenskaben versus den kollektive erindring
Konfrontation – myte kontra knivskarp analyse
Samspil – narrativitet og kontinuitet som mødested
Afhængig videnskab?
Den Kollektive erindring i videnskaben
Den praktiske videreformidling af forskningsresultater -gensidig nytte
Konklusion
Summary
Litteraturliste
Internetadresser

Problemformulering

Historiens udspring i erindringen
Et emne, der har givet anledning til mange divergerende opfattelser og givetvis mange grå hår, i de seneste års diskussion om historiefagets teoretiske ståsted og rolle i samfundet, er forholdet mellem historievidenskaben og den kollektive erindring – et meget omstridt og diffust begreb, som kan tillægges en mængde forskellige betydninger. 
Den græske gudinde for erindring, Mnemosyne, var samtidig betegnelsen for historiens moder. Så allerede dengang, da historieskrivningen med Herodot (ca. 485-425 f.kr.) tog sine første spæde skridt, blev historie og erindring altså forbundet. Meget er imidlertid sket siden da, og efter en årrække hvor de to blev opfattet som modsætninger, peger tendensen i dag i retning af, at idéen om en adskillelse er vanskeligere at opretholde end først antaget.
Et essentielt træk ved erindringen er, at den udgør mulighedsbetingelsen for identitet; den er evnen til at genkende noget som noget bestemt og derfor forudsætning for både selvbevidsthed og opfattelsen af omverdenen som mangfoldiggjort af ting og sager, der til tider synes at forblive det samme, men som også kan undergå forandring. Hermed tydeliggøres det tætte bånd mellem erindringen og vores historiebevidsthed, for uden erindringen ville vores opfattelse af omverdenen udelukkende være en strøm af forskellige bevidsthedsindtryk, der ville være umulige at placere i forhold til hinanden og ikke mindst i forhold til en tidsmæssig stadfæstelse. Vores begreb om og oplevelse af en fortid overhovedet er således betinget af vores evne til at erindre.
Så længe der tages udgangspunkt i den individuelle selvoplevede erindring, er forbindelsen altså tydelig, ja faktisk en logisk nødvendighed. Anderledes tager emnet sig imidlertid ud, når erindringsbegrebet udvides til betegnelsen kollektiv erindring, der kan forstås som gruppers fælles opfattelse af og måde at give betydning til fortidige begivenheder, med henblik på den rolle disse spiller i nutidig sammenhæng – eksempelvis i forbindelse med et lands nationale identitet. Kollektiv erindring handler hermed i høj grad om, hvorledes grupper af mennesker vælger at erindre bestemte begivenheder. Fra magthavernes side kan disse kollektive erindringer eksempelvis bruges i politisk øjemed. Her er der således ikke kun tale om en direkte erindring, der henviser til private erfaringer, men en fælles opfattelse af noget fortidigt som ikke nødvendigvis afspejler de faktiske fortidige begivenheder.
Heroverfor står historievidenskaben, hvis mål det er at komme tættest muligt på en udredning af, hvad der faktisk er hændt, og som ideelt set burde være i stand til at sætte sig ud over eksempelvis magtpolitiske interesser, for at fremkomme med et så præcist billede af fortiden som muligt. Traditionelt set har forskningen i emnet således typisk set et modsætningsforhold mellem den kollektive erindring og historievidenskaben. 

Kollektiv erindring versus historievidenskab
Det er denne skelnen mellem historievidenskaben og den kollektive erindring, som nærværende undersøgelse vil forsøge at skabe en nøjere klarhed over. Det handler således om to forskellige måder, hvorpå erkendelsen af fortidige begivenheder kan finde sted – nemlig som kollektiv erindring eller via videnskabens forskningsprocesser. Tydeligvis er der tale om to meget forskellige tilgange, men fælles er det, at de begge har sin rod i mødet med en fælles fortid. Derfor synes det oplagt at undersøge, i hvilket omfang de to influerer på og eventuelt kan drage nytte af hinanden. Det overordnede sigte med undersøgelsen er altså dels at få klarlagt forskellene, men også at fremkomme med et bud på et eller flere fælles mødesteder for de to tilgange. 
For fyldestgørende at kunne besvare ovenstående, viser der sig på vejen dertil en række underspørgsmål, som alle kan bidrage til den overordnede problemstilling. Et af disse er, hvad begrebet kollektiv erindring dækker, og herunder hvorvidt det overhovedet er et brugbart begreb. Begreber er ikke uforanderlige størrelser; deres betydning kan ændres over tid, og således også med erindringsbegrebet. Filosoffen Georg Wilhelm Friedrich Hegel (1770-1831) beskæftigede sig blandt mange andre ting med sprogets virkemåder, og en af hans konklusioner er begrebernes - med nødvendighed - begrænsede anvendelsesområder. Hans tese er, at et begreb kun kan bære et vist omfang af betydning, hvorefter det foretager et dialektisk spring, og ender i sin negation. Et eksempel, jeg har lånt af Justus Hartnack, er begreberne bestået – ikke bestået. En række præstationer vil således kunne høre under bestået, men kun til en vis grænse, for er eksamenspræstationen tilstrækkeligt ringe, er den uden for beståets område, og negationen ikke-bestået vil være den korrekte begrebsliggørelse af præstationen. Men for at vende tilbage til problemformuleringen er pointen her, at det er nødvendigt at undersøge, hvorvidt det overhovedet er indenfor erindringsbegrebets anvendelsesområde at tale om kollektiv erindring – kan det kollektive aspekt således forenes med de karakteristika, der er definerende for erindringsbegrebet? Hvis svaret hertil er bekræftende, er en klar og afgrænset definition af begrebet en nødvendighed som styringsredskab for den resterende undersøgelse.

Ligeledes skal historievidenskaben under lup, for der er i dag ingen konsensus om historievidenskabens teoretiske fundament og rolle i forhold til det øvrige samfund, hvorfor det er nødvendigt med en redegørelse for mit bud på historiefagets rolle. Dette gælder både en stillingtagen til hvilket sandhedsbegreb, der findes mest plausibelt; altså en vurdering af hvorledes indsigten i fortidige forhold bedst muligt etableres, samt en undersøgelse af fagets eksistensberettigelse overhovedet. I denne forbindelse skal objektivitetsproblematikken nævnes. For ligesom et resultat indenfor naturvidenskaben, som det er blevet pointeret af Niels Bohr (1885-1962), altid vil afhænge af de måleredskaber, der bliver brugt, hvorved virkeligheden, som den er i sig selv, henligger i epistemologisk mørke, således fremstår fortiden, som den var i sig selv, for de fleste historikere i dag som en art kantiansk ding an sich, et grænsebegreb der stræbes mod, men som aldrig kan nås. 
Denne problematik fik sit startskud, da det funktionelle kildebegreb blev lanceret i 1963 i H.P. Clausens Hvad er Historie, og erstattede det materielle – ifølge hvilket historikeren gennem kilderne antages at have en direkte adgang til fortiden. Hvad det funktionelle kildebegreb tilføjede den klassiske kildekritik, var idéen om, at en kildes udsagnskraft afhænger af hvilke spørgsmål, der stilles til den. Hermed er historikeren ikke længere den, der passivt systematiserer kildernes oplysninger, men der er lagt op til, at historikeren via sin egen subjektive udvælgelsesproces, der igen kan afhænge af forskellige samfundsmæssige eller rent personlige faktorer, påvirker slutresultatet af undersøgelsen som følge af de valg, der er blevet foretaget undervejs. Derfor taler mange postmoderne historieteoretikere om historie som ren konstruktion.
En af de faktorer, der har påvirket fremvæksten af denne anskuelse, er den sproglige vending, der i særlig grad har gjort sit indtog indenfor de humanistiske videnskaber. Ifølge denne afhænger enhver videnskabelig analyse af den sproglige ramme, som den fremføres indenfor. Her kan eksempelvis nævnes Hayden White, der i sin Metahistory (1973) fokuserer på historieskrivningen som en litterær genre, idet han lægger vægt på de narrative strukturer, der former historieskrivningen. Disse strukturer er ikke vilkårlige, men afhænger af tid og sted, hvormed historievidenskabens resultater også må anses som værende dybt afhængige af hvor og hvornår, de produceres. Whites teori kan selvsagt problematiseres og mange faghistorikere taler da også for, at historievidenskaben stadig kan hævdes at være i stand til at rekonstruere dele af fortiden, for selv om den i ontologisk forstand er væk for bestandig, så er vi trods alt i besiddelse af et kildemateriale, der repræsenterer fortiden, og som det ikke er muligt at dreje i vilkårlige retninger. Således gør kilderne fra Anden verdenskrig eksempelvis modstand mod dem, der måtte ønske at hævde, at de grufulde gerninger, der blev begået i koncentrationslejrene, aldrig har fundet sted. Men under alle omstændigheder kan der altså sås tvivl om, hvorvidt historievidenskaben er i stand til at fremkomme med sikre utvetydige resultater, der kan højne vores kendskab til det forgangne. 
Hertil hører imidlertid også en stillingtagen til historievidenskabens ståsted i forhold til de øvrige videnskaber, for i kølvandet på ikke blot den sproglige vendings, men også kaosteoriens indtog i videnskabsteorien, kæmper ikke blot faghistorien men et bredt spektrum af videnskabsgrene med relativitetsproblematikken. I dette lys kan objektivitetsspørgsmålet desuden problematiseres yderligere, for som biolog og videnskabsteoretiker Jacques Monods (1910-76) har påpeget, så hviler selve idealet om objektivitet jo i sig selv på et etisk valg, for selve fordringen om videnskabens værdifrihed peger netop på en oprindelig erkendelse af værdien af et ideal om objektivitet.
Med hensyn til værdier skal der også tages stilling til, hvorvidt videnskaben kan bidrage normativt som moralsk rettesnor i forhold til menneskets handlingsgrundlag. Siden historismens gennembrud i 1800-tallet har en afstandstagen fra tanken om, at der kan findes universelle udviklingslove for historien med henblik på at kunne forudsige fremtiden, været fremherskende. Derimod er der blevet lagt vægt på den enkelte nations og epokes egenart. Spørgsmålet bliver hermed, om faghistorien på trods af dette stadig kan spille en rolle samfundspolitisk? Så når slaget er ovre, regenten er død, eller opstanden er slået ned, hvorfor så overhovedet beskæftige sig mere med de fortidige begivenheder? 
Herunder hører også spørgsmålet om, hvorledes faghistoriens resultater bedst muligt videreformidles til det øvrige samfund, for hvis disse forbliver indenfor det snævre forskningsmiljø, kan der argumenteres for, at fagets eksistensberettigelse bliver vanskeliggjort yderligere.
Kan en faghistorie, hvis resultater ofte karakteriseres som relative og somme tider modstridende således hævdes at bidrage til identitetsfølelsen og meningsdannelsen, eller fremstår den derimod udelukkende distancerende og fragmenterende? Hvis sidstnævnte er tilfældet, er det altså udelukkende den kollektive erindring, der kan gøre krav på identitet og mening; en kollektiv erindring der ofte betegnes som unuanceret og manipulerbar. I besvarelsen af henholdsvis historievidenskaben og den kollektive erindrings rolle er det hermed relevant at se på, hvad det overhovedet vil sige at leve som et historisk væsen.

Emnets relevans
En af bevæggrundene bag undersøgelsen kan sammenfattes i flosklen om, at samtale fremmer forståelsen – en omstændighed, der i andre henseender er blevet særdeles aktuel i den igangværende politiske diskurs. I nærværende sammenhæng er mine bevæggrunde for undersøgelsen, at jeg har en idé om, at det store folkelige erindringsarbejde, der foregår, kan yde et bidrag til faghistorien, samtidig med at sidstnævnte også er relevant i dannelsen af kollektiv erindring. Historievidenskabens evne til at påvirke den kollektive erindring er imidlertid betinget af, at dens resultater bliver videreformidlet til en større del af befolkningen end en snæver kreds af fagfæller på universiteterne.   
Herhjemme er emnet først og fremmest blevet berørt i form af casestudies af, hvorledes fortiden i forskellige sammenhænge bearbejdes og virker på nutiden. Der er således ikke tale om en analyse af de konkrete historiske begivenheder, men derimod en analyse af hvorledes disse er blevet opfattet, brugt og i visse henseender konstrueret af eftertiden. Et eksempel herpå er Claus Bryld og Anette Warrings analyse af den kollektive erindring om besættelsestiden: Besættelsestiden som kollektiv erindring. Historie- og traditionsforvaltning af krig og besættelse 1945-1997 (1998).  
Sigtet her er en mere teoretisk anlagt undersøgelse, hvor selve det grundlag, som de pågældende analyser hviler på, vil blive forsøgt undersøgt. Således synes begrebet kollektiv erindring fx til tider at blive brugt i flæng, uden en klar og distinkt afgrænsning af hvad det præcist dækker over (her hentydes der ikke specifikt til ovenstående eksempel på et casestudie), hvorfor en sådan synes nødvendig.
Det teoretiske udgangspunkt er valgt, dels fordi jeg her har min primære interesse, men også ud fra en overbevisning om nødvendigheden af at reflektere over det fundament, som ens fag bygger på, for selvrefleksion er en nødvendighed, hvis faget skal udvikles finde nye veje. Beskæftigelsen med historien handler jo netop om at udvide sit eget snævre perspektiv og se tingene i en større helhed. 
Videnskabsteoretisk undren er altid relevant, blandt andet i kraft af, at der hersker så mange forskellige opfattelser af, hvad viden er for en størrelse. Herunder er et af de største problemfelter i nutidens videnskabsteoretiske diskurs kravet om begrundelse, for hvis der skal være tale om, at en reel viden er opnået, må det med logisk nødvendighed kunne begrundes, hvorfor dette og ikke hint skal accepteres som sandt. Allerede Platon (427-347 f.kr.) var bevidst om problemets omfang, og i dialogen Theaitetos sætter han spørgsmålstegn ved menneskets mulighed for overhovedet at opnå viden. For enhver begrundelsesproces vil nødvendigvis ende i en uendelig regres: ”Følgelig findes der, min Ven, en rigtig Mening i Forbindelse med Forklaring, som man dog ikke har Lov at kalde viden” for ”Hvis man virkelig ved noget, saa maa man ogsaa vide, at man ved det, følgelig ogsaa vide, at man ved, at man ved det – o.s.v. i det uendelige.” Siden Platon er debatten blevet mere nuanceret, men man er næppe kommet en løsning nærmere. At postulere, at noget er ubetvivleligt sandt og vil være det til enhver tid og i enhver henseende, vil kræve, at den, der fremsætter sandheden, er i stand til at sætte sig uden for egen historicitet - ja i princippet uden for tiden og rummet. Begrundelseskravene for videnskabelighed er nemlig ikke uforanderlige størrelser, de ændrer sig over tid, hvorfor noget altid kun kan hævdes sandt i forhold til de gældende begrundelseskriterier. Netop derfor er det en nødvendighed for faghistorien såvel som alle andre fag at reflektere over aspekter som sandhedsbegreb og relevans. 

Indledende manøvrer

Førend jeg i en forskningsoversigt vil gøre rede for og tage stilling til de divergerende holdninger, der er og har været til forholdet mellem den kollektive erindring og historievidenskaben, følger herefter en indførelse i erindringsbegrebets udviklingshistorie frem til sociologen Maurice Halbwachs (1877-1945) i begyndelsen af det tyvende århundrede lancerede teorien om erindringens kollektive karakter. Dette medtages ud fra en overbevisning om, at en indsigt i erindringsbegrebet som sådan er en nødvendighed for at kunne forholde sig til begrebet kollektiv erindring.
Ligeledes følger et kort rids af historiebegrebets udvikling fra det førvidenskabelige normativt narrative historiebegreb til udviklingen af historiefaget som videnskabelig disciplin. Som nævnt i problemformuleringen er det i en videnskabsteoretisk undersøgelse ofte en force at anskue emnet ud fra et større perspektiv, og håbet er, at en inddragelse af også det førvidenskabelige historiebegreb vil kaste lys på og bidrage til udviklingen af historievidenskabens nutidige ståsted. Grunden til dette er, at før kravet om videnskabelighed for alvor tog sit indtog i beskæftigelsen med historien, var narrativiteten nemlig central. Et begreb der indenfor den postmoderne historievidenskab har fået en renæssance, om end i en anden form.  
Ligesom begrebet kollektiv erindring er omstridt, kan begrebet historie tillægges et hav af betydninger, hvorfor jeg så vidt muligt vil udkrystallisere begrebet i dets mange underbetydninger og i stedet anvende disse i analysearbejdet. Når der i nærværende sammenhæng henvises til historien, er det i betydningen af opfattelsen af de fortidige begivenheder som en stor sammenhængende og fremadskridende proces. Der er altså tale om den store fortælling om de fortidige begivenheder. Det anvendte historiebegreb indeholder således et narrativt element og skal skelnes fra henvisningen til den fortidige virkelighed, der netop herefter vil blive henvist til som fortiden. Herudover vil begreberne historievidenskab og faghistorien blive anvendt, når der henvises til forskningen i de fortidige begivenheder. Et andet væsentligt begreb er historiebevidsthed eller historicitet, der henviser til menneskets bevidsthed om, at det er et tidsligt væsen. 
 
Erindring versus hukommelse
Kastes der et blik på de forskellige syn på erindringens væsen, der har været fra antikken og frem til det kollektive aspekts indtog, springer det i øjnene, at to forskellige opfattelser har været fremherskende nemlig idéen om erindringen som værende enten en aktiv eller passiv instans. Passiv forstås her som evnen til at genkalde tidligere erfarede indtryk, eksempelvis med henblik på at kunne gengive et indlært stof, hvorimod den aktive erindring har en mere dynamisk karakter og bidrager eksistentielt til tilværelsen.    
Den passive tilgang har sit udspring i antikkens og renæssancens erindringskunst, der var baseret på en konkret teknik, kaldet mnemoteknik, der havde som formål at skærpe evnen til at organisere erindringen i en kultur, hvor skriftsproget endnu ikke var udbredt. Teknikken var forankret i en idé om synets gavnlige effekt på hukommelsen og beskrives af Marcus Tullius Cicero (106-43 f. Kr.) som en udvælgelse af bestemte materielle lokaliteter, hvortil der blev knyttet mentale billeder af de omstændigheder, man ønskede at erindre. Ved synet af lokaliteterne, formidledes således en association til det, der skulle forankres i erindringen, og en udenadslære af eksempelvis en tale kunne tilvejebringes. Her blev erindringen altså udelukkende betragtet som evnen til at gengive et tillært stof. Vigtigt er det dog at bide mærke i tankegangen om erindringens forankring i de fysiske omgivelser.   
Denne idé, hvor erindringsevnen anskues som en forholdsvis passiv instans, videreføres, om end i en noget andet form, af specielt den angelsaksiske empiristiske tradition med rødder tilbage til John Locke (1632-1704), der betegnede menneskets bevidsthed som en tabula rasa indeholdende intet andet end de udefra kommende indtryk. Dog tilkender han den yderligere en evne til at anskue sine egne funktioner, såsom muligheden for at kombinere disse indtryk i idéer, samt erindringen der karakteriseres som et idéernes depotrum, hvorfra vi kan genkalde tidligere indtryk og idéer.  
Med ovenstående er erindringsbegrebet på ingen måde udtømt, og som det vil vise sig, kan der faktisk argumenteres for, at den mere passive opfattelse af erindringsbegrebet, som netop er blevet gennemgået, finder en mere dækkende betegnelse i den beslægtede hukommelse. 

Den mere dynamiske opfattelse af erindringen har rødder tilbage til Platon, der samtidig med at han i dialogen Theaitetos sammenligner erindringen med et stykke voks, hvori man ligesom med et sejl kan indprente forskellige erindringsbilleder, der senere kan genkaldes – en opfattelse der leder tanken i retning af Locke – også lægger vægt på, at det aftryk, der efterlades i sjælen, kan påvirkes af forskellige faktorer. Eksempelvis sammenblander vi til tider de forskellige aftryk, så de ikke repræsenterer den oprindelige oplevelse, som vi ellers kan henledes til at tro. Væsentligt er det altså, at Platon opererer med en aktiv bevidsthedsopfattelse, hvor individet selv, blandt andet i kraft af et sæt medfødte evner, kan influere på erindringen. Derudover forbinder Platon erindringsbegrebet med inderliggørelse. Eksempelvis hævdes det i Faidros, at skriftsproget er ødelæggende for erindringen, da det virker distancerende og overfladisk, hvorved det bliver vanskeligere at opnå et indre personligt forhold til det nedskrevne end til eksempelvis den mundtlige overlevering, der netop kræver en inderliggørelse for at blive bevaret.  
Inden jeg springer videre til næste store tænker, skal der lige dvæles lidt ved erindringens forbindelse til inderliggørelsen: Den danske betegnelse erindring har ifølge Etymologisk ordbog sin oprindelse i det tyske erinnern, der igen er afledt af adjektivet indere (indre) eller inne haben, der betyder at kende eller forstå. Termen erinnern kan altså tolkes i retning af, at erindring også kan have betydningen; at gøre noget indre, med andre ord en form for inderliggørelse. I kraft af dette væsenstræk ved erindringen er det tydeligt, at den indeholder mere end den tilfældige genkendelse af noget fortidigt samt den rutinemæssige indlæring af et givet stof. En omstændighed som også Hegel lægger vægt på, når han kritiserer den tidligere beskrevne erindringskunst, idet denne kun tilvejebringer en evne til gentagelse af et ligegyldigt stof, der hurtigt vil blive glemt igen. Herudover mener han, at erindringskunsten virker fremmedgørende for subjektet, idet en reel forbindelse til stoffet (objektet) ikke bliver etableret. Heroverfor står den sande erindring, der er: ”really got by heart, i. e. strictly produced from within outwards, from the deep pit of the ego,”  og hvor en inderliggørelse finder sted, idet subjekt og objekt mødes, da mennesket i erkendelsesprocessen inkorporerer omgivelserne og gør dem til sine egne som en integreret del af sin personlighed. Ved således at indoptage omgivelserne via erindringsprocessen opnår mennesket gennem sin erkendelse af omverdenen (det andet) samtidig en højere selverkendelse og eksistens.
En tænker, der ligeledes har behandlet den eksistentielle del af erindringen, er Søren Kierkegaard (1813-1855), som er af den opfattelse, at erindring adskiller sig fra hukommelse, idet hukommelse er det, vi tilfældigvis husker, hvorimod erindringen er en bevidst handling rettet mod en væsentlig sammenhæng i fortiden. Erindringen kan altså ifølge Kierkegaard betegnes som kontinuitets- og identitetsskabende i forhold til hukommelsen, der er præget af genkaldelsens tilfældige enkeltstående fragmenter. Erindringen er her den instans, der bibringer en eksistentiel sammenhæng i tilværelsen; et middel til at skabe kontinuitet mellem fortid, nutid og fremtid, idet den ”vil hævde et menneske den evige Continuitet i Livet og sikkre ham, at hans jordiske Tilværelse bliver uno tenore, eet Åndedrag, og udsigeligt i Eet.”
Erindringsbegrebet er således betingelsen for identitet og tidsopfattelse, men et andet væsenstræk er som nævnt inderliggørelsen. Herudover skal et sidste aspekt inddrages; nemlig gentagelsen. En forbindelse der bliver tydelig med det engelske begreb recollection in mente. Ved inddragelse af gentagelsesbegrebet, i denne forbindelse det Kierkegaardske, der beskrives som fremadrettet erindring, tydeliggøres det eksistentielle aspekt ved erindringen yderligere. Gentagelsen, som jo betinges af erindringen, er ifølge Kierkegaard den rette måde at leve på – i modsætning til den bagudrettede erindring der blot dvæler ved det forgangne, eller den erindringsløse der lever i en flygtig og utilfredsstillet evig higen efter det nye. For ved hele tiden at tage sig selv op igen får livet den rette tyngde. Det bliver meningsfyldt, og der etableres en mulighed for både at tage ansvar for fortiden, samtidig med at erindringen bliver en hjælpende hånd til at træffe valg, der angår fremtiden. 

En lignende opdeling er at finde hos Henri Bergson (1859-1941), der også skelner mellem hukommelsen – den vanemæssige evne til nærmest på mekanisk vis at kunne gentage visse handlingsmønstre uden at skulle starte forfra hver gang – og erindringen. Erindring karakteriseres hos Bergson som spontan, intuitiv og forudsætningen for vores tidsopfattelse, da det er den, der skaber forbindelsen mellem fortid og nutid og hermed bevirker, at livet kan opfattes som en sammenhængende helhed.
Slutteligt kan det bemærkes, at for både Bergson og Kierkegaard hører den sande erindring hjemme i bevidsthedens dybe lag. Fremkaldelsen af erindringer er således en udelukkende individuel akt, uafhængigt af omgivelserne. Erindringen er her en akt med både et bevidst og ubevidst islæt – jævnfør Bergsons pointering af erindringens spontane karakter der indebærer, at den dybe erindring ikke nødvendigvis fremkaldes bevidst, men kan poppe op ved lejlighed, idet vi altid bærer vores tidligere erfaringer med os i bevidstheden. Disse erfaringer eller erindringer tilhører udelukkende den enkelte, og tilføjer enhed og mening til dennes eksistens. Det var netop denne opfattelse af erindringen som uafhængig af omgivelserne, som Halbwachs, hvilket vi senere skal få at se, opponerede mod. Men inden da, vil jeg vende mig mod historiebegrebets udvikling, frem til Halbwachs sætter et skel mellem historievidenskaben og den kollektive erindring. 

Historie versus historier
Som nævnt tidligere hænger vores historiebevidsthed nøje sammen med tidsopfattelsen, idet beskæftigelsen med fortiden netop i nutidigt øjemed har som et af sine hovedformål at kunne forklare forandringer over tid. En konsekvens heraf er, at en radikalt anderledes tidsopfattelse end vores nutidige lineære nødvendigvis også implicerer en anden historiebevidsthed. Vi lægger endnu en gang ud i antikken, da det er her rødderne til historie som faglig disciplin hævdes at kunne findes. Navnet er Herodot, som ønskede ikke blot at genfortælle begivenhedernes gang så tæt op ad de fortidige hændelser som muligt, men også at finde årsagerne hertil – en tankegang der stadig er dominerende indenfor historievidenskaben. Men samtidig hermed er der en enorm erkendelsesmæssig kløft mellem den antikke historiebevidsthed og vores. Grunden hertil skal findes i opfattelsen af tiden, der i antikken først og fremmest blev anset som cyklisk, blandt andet forårsaget af himmellegemernes bevægelse og evige tilbagevenden. 
En sådan tidsopfattelse er typisk for samfund, hvori overleveringen af fortidige begivenheder primært sker mundtligt. Her vil begivenheder, der ligger blot et par generationsled forud ofte antage en mere mytisk karakter, eftersom tilgangen til den fjerne fortid udelukkende baseres på senere generationers genfortælling, samt de fysiske levn der måtte være, og som ofte vil kunne tillægges en mængde forskellige betydninger. Disse mytiske fortællinger havde en væsentlig rolle at spille i datidens samfund, men ikke i forhold til opfattelsen af længere kontinuerlige tidsforløb. De kan nærmere betegnes som værende uden for tiden, hvormed kun den nære fortid var bidragende til dannelsen af historiebevidsthed. Hvorvidt der således overhovedet var tale om historiebevidsthed, kan der derfor sættes spørgsmålstegn ved, og under alle omstændigheder var den radikalt anderledes end vores nutidige. Med en cyklisk tidsopfattelse er det fx også omsonst at tale om en stor sammenhængende og fremadskridende historie. Thomas Krogh betegner derimod datidens historiebevidsthed som statisk i kraft af troen på altings tilbagevenden.
Med en sådan tro på altings gentagelse, hvor der i og for sig intet nyt er under solen, har fortiden stor betydning i den forstand, at mennesket kan bruge tidligere gjorte erfaringer i nutidigt øjemed. Svend Bjerg, der udskifter begrebet cyklisk med narrativ eller eskatologisk tid, pointerer i denne forbindelse, at brugen af fortiden helt frem til 1800-tallet udgjorde et hav af enkelt-historier eller fortællinger med hver sin ramme og formål. Disse fortællinger var karakteriseret ved i højere grad at fungere som moralsk rettesnor og smuk poesi, end som den nøjagtige gengivelse af de faktiske begivenhedsforløb. Et eksempel på en sådan brug af de fortidige begivenheder er filosoffen og diplomaten Niccolò Machiavellis (1469-1527) afhandlinger om Titus Livius’ første 10 bøger, Discoursi. Godt nok er de sproglige finesser lagt på hylden til fordel for en tør og saglig tilgang, men samtidig er hele værket et forsøg på en udredning af, hvad der gjorde det antikke Rom til en så stor succes, idet hans håb er at kunne gentage denne i en periode præget af splittelse og indre stridigheder bystaterne imellem. 

Denne idé om gentagelsens mulighed er betinget af en reversibel tidsopfattelse, hvor tanken om en fremadskridende udvikling endnu ikke er til stede. Dette gør sig også gældende i forhold til vidensbegrebet. Inden for den rationalistiske tradition fra Platon over Augustin (354-430) og helt frem til og med Gottfried Wilhelm Leibniz (1646-1716) herskede således idéen om et sæt medfødte idéer, i form af evige og uforanderlige sandheder, som mennesket kunne opnå indsigt i via introspektion. En idé om, at der således fandtes en art færdig og ufejlbarlig viden, som det blot handlede om at finde frem til. I praktisk henseende beroede opnåelsen af viden hermed på at tillære sig de overleverede sandheder i højere grad end udviklingen af nye. En omstændighed der eksempelvis kom til udtryk i middelalderens skolastiske tradition, hvor opnåelsen af lærdom i høj grad bestod i at studere de antikke tænkere.
Selvom den lineære tidsopfattelses frembrud normalt henlægges til oplysningstiden, er det her vigtigt at pointere, at skiftet skal ses som en proces over tid. Således kan det hævdes, at allerede i middelalderen blev den antikke tanke om altings tilbagevenden brudt i og med idéen om Kristus’ fødsel som en unik hændelse, stadfæstet ved år nul, samt skabelsestanken hvor tiden får en begyndelse og hvor mennesket lever i tiden i overensstemmelse med en overordnet guddommelig plan. Og selvom Macchiavelli ser en mulighed for at kunne gentage antikkens succeser og taler om menneskets uforanderlige natur, lægges der samtidig vægt på individets mulighed for at gribe ind i og ændre på historiens gang i forsøget på at gardere sig mod skæbnens (Fortunas) luner. 
Hermed kan der altså argumenteres for en glidende overgang til en mere lineær tidsopfattelse, hvor der både i middelalderen og renæssancen er træk at spore fra dem begge. Så sent som i 1700-tallet er der eksempelvis stadig spor af den cykliske tidsopfattelse, idet en tænker som Giambattista Vico (1668-1744), samtidig med at han er bevidst om de forskellige fortidige perioders forskellighed, opererer med tanken om, at alle folkeslag til alle tider gennemlever de samme udviklingstrin. Sikkert er det imidlertid, at den lineære tidsopfattelse skulle blive den fremherskende, hvilket muliggjorde synet på historien som en lang fremadskridende proces, og samtidig hermed fik også vidensbegrebet en mere dynamisk karakter.
Mest centrale tænker er i denne forbindelse Hegel – hovednavnet bag den historiefilosofiske tradition. Et nyt begreb fik her sin fødsel, nemlig Verdenshistorien gennem hvilken menneskeheden hele tiden opnår større og større erkendelse. Hegels teleologiske historiebegreb har ikke den store relevans i dag, men væsentligt er udviklingen fra en fortidsopfattelse domineret af små adskilte fortællinger til synet på historien som en sammenhængende proces, igennem hvilken vores viden akkumuleres. En viden der således ikke længere blot overleveres, men er under konstant forandring indtil endemålet nås i form af indsigten i det absolutte eller verdensåndens selverkendelse. Det var blandt andet en afstandstagen fra Hegels meget spekulative historiefilosofi, der blev startskuddet til udviklingen af historien som faglig disciplin. Hos Hegel er udviklingen nemlig rettet mod et endemål, selverkendelsen – en idé som den nyere videnskabsteori i langt de fleste tilfælde tager afstand fra.
Et hovednavn er her den tyske filosof og historiker Reinhart Koselleck, som i værket Futures past (1979) lægger vægt på skellet mellem to historiebevidstheder, hvor den hegelianske ser begivenhedernes gang som determinerede og bevægende sig i én bestemt retning til forskel fra synet på fremtiden som uforudsigelig og som noget, mennesket aktivt kan gribe ind i og forme. Den franske revolution ses her som en grænsebegivenhed, der i kraft af sin unikke karakter banede vejen for et syn på fremtiden som noget åbent og foranderligt i modsætning til tidligere tiders eskatologiske religiøse opfattelse, der byggende på al udvikling som værende et forstadium til verdens uundgåelige ende. 
  
Ligesom der blev skelnet mellem et passivt og et dynamisk erindringsbegreb, kan der af ovenstående udledes, at også den førvidenskabelige brug af fortiden havde både statiske og dynamiske elementer. Statisk i den forstand at udviklingstanken ikke var dominerende, hvorved fortiden kunne opfattes som betydningsløs, idet den ikke adskilte sig væsentligt fra nutiden. Men som vi så, herskede der samtidig hermed et væld af fortællinger om fortidige begivenheder, hvor der ikke blev lagt så stor vægt på det eksakte begivenhedsforløb. Det handlede i højere grad om at tage fortællingernes eksempelvis moralske pointe til sig som vejleder i livets mange valg. Hermed får fortællingerne, ligesom den dynamiske erindring, en eksistentiel betydning for den enkeltes tilværelse.
En anderledes måde at karakterisere en mere statisk brug af fortiden er kildernes betydning. For med et statisk vidensbegreb var studiet af antikke tekster og ikke mindst de religiøse skrifter især relevant, idet man håbede på at kunne udlede endegyldige sandheder heraf. Hermed herskede der samtidig med den mere narrative brug af fortiden således også en interesse i at gå til kilderne for at udlede et eksakt budskab heraf.   
Både H. P. Clausen og Bernard Eric Jensen lader de to forskellige strømninger repræsenteres af henholdsvis den filologiske antikvar Hans Gram (1685-1748) og den filosofiske historiker Ludvig Holberg (1684-1754). Gram dyrkede således arbejdet med fortiden ud fra en intellektualistisk interesse i kendskabet til fortiden for fortidens egen skyld, og lagde vægt på ved hjælp af kilderne at nå højst mulig eksakthed i forhold til de faktiske fortidige begivenheder. I modsætning til denne passive brug af fortiden lagde Holberg vægt på fortidens relevans hvad angår en stillingtagen til nutidige og fremtidige forhold. Fortiden skulle således anvendes til at ”frembringe en nyttig og perspektiverende indsigt i menneske-, samfunds- og statslivet. Historie skulle bruges til at lære, hvordan man bedst kunne indrette tilværelsen.”   

Først fra omkring starten af 1800-tallet udkrystalliseredes beskæftigelsen med historien som en egentlig videnskabelig disciplin. Historievidenskabens første spæde skridt har senere fået betegnelsen Historisme, der er karakteriseret ved blandt andet udviklingstanken – altså en lineær tidsopfattelse til forskel fra eksempelvis den cykliske. Som pointeret tidligere forandrede vidensbegrebet sig i takt med udviklingstanken, da verden ikke længere blev anset som et færdigt og ordnet system, men hvor der netop blev historiseret – og omverdenen blev set som en proces, der ændres over tid. Hermed blev erkendelsesakten ligeledes betragtet som åben, dynamisk og kumulativ. Indtil videre er der ikke de store forskelle at spore i forhold til historiefilosofien, men et helt væsentligt træk ved videnskabeliggørelsen af disciplinen er, at hovedvægten i jagten på ny viden nu blev lagt på empirisk funderede undersøgelser i stedet for de filosofiske systemers spekulative form. 
Et af hovednavnene er Leopold von Ranke (1795-1886), der med sin berømte sætning, om at historievidenskabens hovedformål er at rekonstruere ”wie es eigentlich gewesen,” lancerede tanken om videnskabelig upartiskhed blandt andet i form af kildekritikken. Af andre hovedtræk kan nævnes en afstandstagen fra tanken om, at der findes universelle udviklingslove for historien, som gør fremtiden forudsigelig. Derimod blev der lagt vægt på den enkelte nations og epokes egenart, og det blev her faghistorikernes opgave at indleve sig i fortiden med henblik på en forståelse af de daværende aktørers handlemåder. Vægten på hver epokes egenart fik som logisk konsekvens, at synet på historien som en livets læremester (som går under betegnelsen magistra vitae) gik tabt, så umiddelbart så det altså ud til, at det blev den filologiske antikvar, der vandt kampen om, hvorledes fortiden skulle anvendes – i hvert fald i videnskabeligt øjemed.  
En af fortalerne herhjemme for en videnskab der så vidt muligt var renset for moralske domme, og i alle henseender tilstræbte en objektiv udlægning af den fortidige virkelighed, var Kristian Erslev (1852-1930), der blandt andet af denne grund skelnede mellem den kunstneriske historieskrivning og den videnskabelige fremstilling. Førstnævnte havde til formål at levendegøre de fortidige aktører på en måde, som selvfølgelig ikke stred mod kildematerialet, men hvor et fiktivt element af hensyn til muligheden for at gøre fremstillingen fængende ofte ville indgå. Videnskaben derimod skulle udelukkende udtrykke det, som kunne godtgøres ved hjælp af de kendsgerninger, som den kildekritiske proces havde resulteret i, og historikeren skulle bestræbe sig på at undlade subjektive domme. Karakteristisk er det derfor, at: ”Historieskriveren søger at paavirke alle Sider af Menneskesjælen, Videnskaben taler ene og alene til Erkendelsen.”
Det var således i en tid, hvor faghistorien, netop for at hævde sin videnskabelighed, gjorde et ihærdigt forsøg på at leve op til naturvidenskabens positivistiske videnskabssyn baseret på en søgen efter kendsgerninger og værdifrihed, at teorien om kollektiv erindring og historiefagets modsætning hertil opstod.
Forskningsoversigt

Hermed er tiden inde til at tage stilling til de tanker, der går forud for min opgave. Hensigten er at skabe et overblik over fagområdet. Dette er medtaget ud fra en overbevisning om, at det er en fordel at have et kendskab til dem, der går forud, for selv at blive i stand til at tage stilling i mødet med en videnskabsteoretisk udfordring. Både med hensyn til at hente inspiration, men også for at undgå de faldgruber, som andre er havnet i. Desuden forudsættes det at være læseren til gavn kort at blive indført i de overordnede linier indenfor emnet, inden den mere selvstændige analytiske proces påbegyndes. I den efterfølgende analyse, vil de i forskningsoversigten behandlede synspunkter selvsagt blive yderligere inddraget, hvor de er relevante. Men herudover vil en bred vifte af øvrige stemmer også gøre sig gældende. Disse vil ofte have en mere perifer rolle i forhold til den overordnede problemstilling, men samtidig være vigtige brikker i forhold til specialets delpointer. 
En sådan tilgang er valgt, da jeg mener hermed at kunne opnå et mere nuanceret billede af problematikken i forhold til udelukkende at beskæftige mig med en på forhånd fastlagt håndfuld forskere på området. Hermed højnes muligheden for en selvstændig stillingtagen og bearbejdelse af emnet, frem for blot en præsentation og stillingtagen til en række synspunkter, hvorefter jeg så kan tilslutte mig det ene.  

Halbwachs – ”vi er aldrig alene” 
I perioden førend historie som en decideret videnskabelig disciplin opstod, blev forholdet mellem historie og erindring anset som uproblematisk. Således var historikeren i 1800-tallet og starten af 1900-tallet eksempelvis en vigtig del af nationsbygningen. Udgivelserne var nemlig ofte dirigeret af staten og skulle medvirke til at danne en fælles national identitet. Selvom blandt andre Erslev var bevidst om, at faghistorikeren i et vist omfang kan påvirkes af samtidige strømninger, når synet på fortiden dannes, så var man herudover kun i ringe grad bevidst om, at historikeren selv er en del af en kollektiv erindring, der kan påvirke forskningsprocessen. 
Halbwachs anså også historikeren som værende i stand til at sætte sig udenfor den kollektive erindring, men det var med hans betoning af erindring som et udelukkende kollektivt fænomen, der er forankret i omgivelserne, at forholdet mellem erindring og historievidenskab blev problematiseret. I On Collective Memory (Les Cadres sociaux de la mémoire) fra 1924 fremlægger Halbwachs tanken om, at individet kun er i stand til at erindre i kraft af dets medlemskab af en social gruppe. Erindring defineres her som en socialt konstrueret realitet, der bliver opretholdt og overført af den pågældende gruppes institutioner og bevidste bestræbelser – eksempelvis fra magthavernes side – på at påvirke gruppens syn på fortidige hændelser i en bestemt retning. Halbwachs syn på erindring kan således karakteriseres som socialkonstruktivistisk. Denne idé om erindringens forankring i omgivelserne leder tanken tilbage på antikkens mnemoteknik, men med den grundlæggende forskel, at erindringens indhold ikke, som Locke havde plæderet for, er at finde lagret i bevidsthedens dybe lag, men derimod er en foranderlig størrelse, der tager form alt afhængig af omgivelserne. Vi indpasser således vore personlige erindringer, så de passer ind i den overordnede ramme, vi præsenteres for. Derfor vil eventuelle divergerende erindringer i samspillet med andre over tid blive samstemmende som følge af den indbyrdes påvirkning, man har på hinanden, hvorfor erindringerne også er ganske manipulerbare og sjældent overensstemmende med de faktiske fortidige begivenheder.
Halbwachs påstand om erindringens kollektive karakter skal denne ikke forstås i metafysisk forstand. Det er stadig de enkelte individer i gruppen, der erindrer, men han pointerer, at selv når man er fysisk alene, fungerer bevidstheden ved hjælp af de instrumenter, såsom normer og sprog, som man har tilegnet sig fra omgivelserne. Et eksempel hvormed Halbwachs ønsker at illustrere, hvorledes al erindring betinges af det sociale rum, er ved inddragelse af drømmen. For i drømmen er man i sandhed alene og sat udenfor omgivelsernes indflydelse, og drømmen udmærker sig netop ofte ifølge Halbwachs ved dens fragmenterede karakter. Den er gjort af erindringsmæssige brudstykker og tager kun sjældent form som et sammenhængende hele. Halbwachs mener, at årsagen til dette er, at man, når man drømmer, er sat udenfor de sociale rammer, der normalt konstituerer integriteten af vores erindringer og får dem til at fremstå som dele af en kontinuerlig fortid. Denne påstand er lidt problematisk, idet den ikke stemmer overens med hans påstand om, at vi også når vi er alene, er under gruppens indflydelse. At dette så ikke også skulle være tilfældet i drømmen, synes uplausibelt. Desuden er min påstand, at drømme, selvom de ofte er fragmenterede, også kan have karakter af et sammenhængende hele med en rationel handling.

Helt centralt er det, at Halbwachs i værket La mémoire collective (1941) var den første til at påpege forskellen mellem erindring og historievidenskab. Faktisk anså han de to som værende modsætninger: ”Almindelig historie begynder først der, hvor traditionen slutter og den fælles erindring tynder ud eller hører op. Så længe der stadig huskes, er det meningsløst at nedfælde det på tryk eller på anden måde fastholde det”.  Pointen er altså, at hvor den kollektive erindring lever og fungerer i umiddelbarhed, er historieskrivning irrelevant. Først med en begyndende glemsel indtræder historievidenskaben som erindringens redningsflåde. Centralt er det yderligere, at hvor den kollektive erindring ifølge Halbwachs har en spontan, følelsesladet og inderliggørende karakter, så fremstår historievidenskaben som objektiv og med fokus på detaljen. I kraft af den kollektive erindrings foranderlighed lægges der af Halbwachs vægt på, at der er en uoverskridelig grænse mellem faghistorikeren og den fortid, der ønskes et indblik i, og alt hvad der er tilbage at udtale sig om, er de spor, der er efterladt. Netop Halbwachs opfattelse af spor skulle nogle årtier senere blive startskuddet til den gren af historievidenskaben, der beskæftiger sig med erindring. For selvom faghistorikeren er udelukket fra at rekonstruere fortidige mentale akter, så findes der ydre manifestationer af disse i form af eksempelvis monumenter, hyldest-skrifter og lignende, som kan fortælle noget om, hvorledes fortidige erindringspraksisser tog sig ud, og ikke mindst hvad det var, disse samfund ønskede at bevare i erindringen. Disse levn gav Halbwachs betegnelsen erindringssteder.   

Væsentligt ved teorien om kollektiv erindring er, at med de samme omgivelser, vil en given gruppe over tid erindre det samme. Hermed fremlægger Halbwachs et menneskesyn, hvor der ikke levnes megen tiltro til menneskets individuelle skaberkraft. De enkelte individer fremstår derimod som passive modtagere af omgivelsernes stimulus. Som også Warring i artiklen Kollektiv erindring – et brugbart begreb (1996) gør opmærksom på, så kan der på dette punkt rejses indvendinger mod Halbwachs teori. Godt nok influerer omgivelserne tydeligvis på, hvad der erindres, hvorfor der vil være et stort sammenfald i en gruppes erindring, men tolkninger af eksempelvis et mindesmærke vil alligevel ofte variere og blive tillagt forskellig betydning, idet den skabende fantasi også har en rolle at spille, når der hos den enkelte dannes sammenhænge.  
Her er vi tilbage ved den gamle filosofiske skelnen mellem et empiristisk og et rationalistisk syn på den menneskelige bevidsthed. Altså spørgsmålet om, hvorvidt mennesket er i besiddelse af medfødte egenskaber og via fornuften kan opnå ny erkendelse eller vi, som empirismen hævder, udelukkende erkender som følge af udefrakommende påvirkninger – en strid, der ikke vil blive taget stilling til her, blot skal det pointeres, at Halbwachs tydeligvis tilhører den empiristiske tradition. Hans teori kan forsvares ud fra pointeringen af, at vi alle tilhører adskillige grupper såsom familie, klasse, fag o.s.v., så grunden til, at vi kan tillægge omgivelserne forskellige betydninger, er, at vi bærer indflydelsen fra samtlige tilhørsforhold med os, hvorfor ikke to individer kan hævdes at have samme bevidsthedsindhold. 
I kraft af at omgivelserne er bestemmende for, hvilke erindringer, der dannes, vækkes eller eroderer, vil glemslen ifølge halbwachs indtræffe, når der ikke længere er omstændigheder til stede, der kan holde tidligere erfaringer i live. Som nævnt lægger synspunktet således op til en passiv opfattelse af den menneskelige bevidsthed, der leder tankerne i retning af Lockes syn på bevidstheden som en tabula rasa. Men samtidig hermed tager Halbwachs afstand fra idéen om bevidstheden som værende udelukkende en beholder for tidligere erfaringer, idet vi i fællesskab konstant konstruerer vores virkelighedsopfattelse, hvorved teorien samtidig får et dynamisk aspekt. Den tilsyneladende inkonsistens kan dog forklares ud fra et holistisk argument om, at helheden udgør mere end summen af de forskellige dele. Hermed er fællesskabet således i stand til at konstruere eksempelvis en bestemt udlægning af fortidige begivenheder, hvorimod den enkelte er hensat til udelukkende at reagere på ydre påvirkninger. Men som Paul Ricoeur (1913-2005) i værket History, Memory and Forgetting (2004) har bemærket, så er der stadig en inkonsistens at finde, idet Halbwachs beskriver, hvorledes den enkelte er i stand til at pendle mellem forskellige sociale grupper. Individet er således i stand til selvstændigt at rette sig mod forskellige steder, og en sådan intentionel akt må nødvendigvis kræve en form for stillingstagen, som ikke kan begrundes ud fra omgivelserne. 

Halbwachs skelner skarpt mellem autobiografisk - selvoplevet erindring og formidlet - historisk erindring. Den formidlede erindring opstår ved, at den enkelte indirekte tilegner sig denne som følge af fx offentlige mindedage, eller ved at lytte til eller læse om ældre generationers overlevering af begivenhederne. Hermed fremtræder det kollektive aspekt af erindringen tydeligt, for som følge af den formidlede erindring er der visse begivenheder, der vil blive erindret bedre end andre på grund af, at fokus rettes mod disse fx ved hjælp af opførelsen af monumenter og lignende. Denne skelnen kan imidlertid problematiseres. Halbwachs lægger jo netop selv vægt på, at også den autobiografiske erindring over tid vil tilpasses den fælles selvforståelse. Ligeledes er det ikke ukendt, at man ved at høre om en bestemt begivenhed mange gange til sidst vil føle og kan sågar komme til at tro på, at man selv var en del af det fortalte. I stedet for et skarpt skel mellem de to, synes en flydende overgang derfor at være mere passende. 

Nora – erindringen der blev glemt 
Halbwachs tanker om modsætningsforholdet mellem historievidenskab og kollektiv erindring forblev relativt ubemærket i historievidenskaben i flere årtier. Først omkring 1980 blev emnet for alvor genoptaget mest af alt som følge af Pierre Noras (f.1931) artikel La mémoire collective(1978) samt dennes bidrag til syvbindsværket Les lieux de mémoire (1989), der fremsætter tesen om erindringsstedernes betydning for den kollektive erindring. Værket behandler adskillige franske erindringssteder i form af eksempelvis folkeviser, mindedage, nationale monumenter, flag, arkiver o. lign., der alle sammen ses som en legemliggørelse af den kollektive erindring.
Nora følger i Halbwachs fodspor med synet på historie og erindring som modsætninger. Men på et væsentligt punkt adskiller Noras synspunkt sig fra Halbwachs, idet hovedtesen hos Nora er, at erindringsstederne har så stor betydning i nutiden, fordi den reelle levende kollektive erindring har trange kår: ” There are lieux de mémoire, sites of memory, because there are no longer milieux de mémoire, real environments of memory.”  Erindringsstederne har hermed som funktion at fastholde tilknytningen til visse betydningsfulde begivenheder, idet erindringen af disse ikke længere er til stede som en naturgiven omstændighed. Her er det vigtigt at holde sig for øje, at selvom disse steder er med til at forme erindringen, så er de ikke selv udtryk for erindring. For at der kan være tale om kollektiv erindring, er det stadig en logisk nødvendighed, at der er nogle, der erindrer. Erindring er som nævnt udtryk for inderliggørelse, og begrebet giver derfor kun mening i det omfang, at det er individer med egen bevidsthed, der erindrer. At omgivelserne kan påvirke erindringen, er en anden sag.
Interessant er det i denne forbindelse, at Nora netop argumenterer for, at grunden, til at der ses en tilsyneladende vækst i erindringssteder, er, at vi i de (post)moderne samfund ikke har en naturlig, spontan forbindelse til fortiden. Nora plæderer for, at en sådan fandtes i de traditionelle samfund (som også går under betegnelsen erindringsfællesskaber), idet man i disse ikke opfattede et decideret skel mellem fortid og nutid, men bar erindringen som en levede del af fællesskabet i nutiden. Nutidens erindringssteder er ifølge Nora altså et bevidst forsøg på at skabe en følelse af sammenhæng og et bånd til fortiden i et samfund, der bevæger sig så hastigt fremad, at forbindelsen til fortiden ikke længere er en selvfølgelighed. Et eksempel på denne kunstige eksternaliserede erindring, som Nora ser som udtryk for den nutidige erindringskultur, er arkivernes fremvækst. Vi ophober her en uendelighed af informationer, fordi intet må glemmes, men problemet er, at erindringerne, der er samlet heri, blot får lov at samle støv og bliver aldrig en levende del af bevidstheden. 

Vigtigt er det i nærværende sammenhæng at fremhæve, at erindringen som tidligere beskrevet er det, der udgør en persons fornemmelse for væsentlige sammenhænge i fortiden og den er inderliggørende. Det er altså ikke nødvendigvis et udtryk for, hvad Nora mener, er den sande kollektive erindring, når der eksempelvis afholdes 200 års jubilæum for H.C. Andersen - eller vi for den sags skyld fejrer en hvilken som helst anden person eller begivenhed for at mindes denne - hvis ikke personen eller begivenheden af tilhørerne tillægges en form for mening og følelsesmæssigt integreres som en levende del af tilhørernes liv. Hermed er den sande erindring, også når der hentydes til kollektiv erindring, altså ikke et overfladisk kendskab til fortiden. Der er derimod kun tale om erindring i det omfang, at fortiden bidrager til nutiden som meningsgivende og som en integreret del af de enkelte individers identitet. 
Her kan der findes spor tilbage til Platons tanker i Faidros, hvor han jo frygtede, at skriftkulturen ville medføre et erindringstab, idet den enkelte ikke længere behøvede at tilegne sig stoffet, men blot kunne slå det op ved lejlighed. Lignende tanker er i øvrigt at finde hos James E. Young, der har beskæftiget sig med Holocaust mindesmærker, og som i værket The Texture of Memory. Holocaust Memorials and Meaning (1993) peger på det farlige ved disse, da de medfører, at den enkelte ikke vil føle et behov for at bevare de smertefulde erindringer, eftersom de jo bliver bevaret i offentligt regi. Hermed bliver erindringsstederne således til en glemselsfrembringende faktor. 
Den sande kollektive erindring, siger Nora, forbinder os med fortiden og gør denne til en levende del af nutiden i form af dens evne til at skabe en følelse af kontinuitet. Den er ubevidst, foranderlig, manipulerbar og derfor sårbar. Den kollektive erindring fokuserer på den mening, som fortiden kan give nutiden uden at skele i så høj grad til en præcis udlægning af de fortidige begivenheder. Historievidenskaben, som den ifølge Nora tager sig ud i dag, er derimod ligesom hos Halbwachs det, der sætter ind i takt med glemslen. Den er præget af en rekonstruerende distance til det fortidige. Nora mener altså, at videnskaben ikke er i stand til at skabe kontinuitet, men fremstår derimod som fragmenteret og problematisk. 

Nora har fat i en meget væsentlig pointe i fremhævelsen af, at væksten i erindringssteder kan have medført, at den enkelte eller gruppen ikke længere føler sig forpligtet til at erindre, hvormed den reelle meningsgivende og kontinuitetsskabende erindring er i tilbagetog, men om der reelt er en sammenhæng, er vanskeligt at afgøre. Samtidig hermed er dele af hans argumentation problematisk. Eksempelvis definerer han ikke præcist, hvad der skal forstås ved et traditionelt samfund. De kendetegn, han giver, er, at de i er mundtlige, og at de i vestligt regi er fra tiden, før tænkere som Bergson og Sigmund Freud (1856-1939) transformerede erindringen til at blive et individuelt fænomen. Der hersker ingen tvivl om, at en individualistisk tankegang fra renæssancen og frem til i dag er blevet mere og mere fremherskende, men når man læser Nora, synes han at overromantisere disse traditionelle samfund, som ikke bliver defineret særlig præcist.
En hovedtese hos Nora er, at kollektiv erindring er blevet reduceret til at være en gren af historievidenskaben. Men hans eget værk er jo netop et eksempel herpå, eftersom det skiller sig ud ved at analysere ikke de fortidige begivenheder, men måden hvorpå disse er blevet erindret af eftertiden og som nævnt er historievidenskaben i kraft af sin kritiske, opspaltende og distancerende karakter ifølge Nora ikke i stand til at skabe en ægte forbindelse til det forgangne. På dette punkt synes både Halbwachs og Nora at udtrykke et positivistisk inspireret syn på historievidenskaben, hvor den reduceres til en død og på forhånd fastlagt størrelse, som forskeren kan dissekere. 
For Halbwachs vedkommende er idéen om historikeren som en art fritsvævende individ, der kan stille sig udenfor de samfundsmæssige grupperinger og fremkomme med en objektiv udlægning af de fortidige begivenheder, ganske naturlig, da denne tanke var fremherskende i perioden, hvor Halbwachs udviklede sin teori. For Nora derimod virker det mere besynderligt, at han hænger fast i, hvad der i dag af de fleste betragtes som et forældet syn på, hvad forskning i fortiden består i. Hertil skal det dog nævnes, at Nora ikke skriver ud fra et erkendelsesteoretisk ærinde, men nærmere forsøger at give et billede af, hvorledes forskningen rent praktisk tager sig ud. Således er Noras karakteristik af historievidenskaben altså ikke et udtryk for en videnskabsteoretisk position, som han vil forsvare, men nærmere en slags kritisk rapport om tingenes tilstand. For på trods af en sproglig vending i videnskabsteorien, så kan Noras pointer tolkes i retning af, at han mener, at mange faghistorikere i praksis stadig hænger fast i en positivistisk tilgang. Hermed bliver Noras påstand om modsætningen mellem den kollektive erindring og historievidenskaben til et ønske om at reformere faghistorien, hvorved skellet kan blive formindsket.        

Ricoeur – erindringens lille mirakel
Den franske filosof Paul Ricoeur, lægger i det omfattende værk Memory, History, Forgetting (2004) ligesom Nora vægt på historievidenskabens kritiske dimension i forhold til erindringen. Samtidig hermed advarer han dog mod, at erindringen, som det er tendensen hos Nora, reduceres til blot at være et aspekt af historievidenskaben, der undersøger, på hvilken måde bestemte grupper erindrer og giver mening til en bestemt begivenhed. Han adskiller sig desuden yderligere fra de foregående, idet han fremhæver historievidenskabens evne til at skabe en forbindelse med fortiden, da den åbner muligheden for indlevelse i de fortidige skæbner i kraft af fremstillingens evne til at fortælle disse på levende vis. Dette narrative aspekt ser Ricoeur som en nødvendighed, hvis udlægningen af det fortidige skal kunne blive modtaget og inddraget som en del af erfaringen – den erfaring, der former vores ageren i nutiden og forventninger til fremtiden. Hermed bliver det menneskelige grundvilkår, at vi er tidslige væsener, ifølge Ricoeur befæstet via beskæftigelsen med fortiden og vores horisont udvides til at omfatte mere end den selvoplevede erfaring. 
Samtidig hermed påpeger Ricoeur, at det narrative element imidlertid også medfører, at det bliver vanskeligt at adskille fiktion fra faktion. For i bestræbelserne på at levendegøre det fortidige kan det være svært at skelne mellem en fremstilling, der søger at overtale læseren til en bestemt (og måske misvisende) udlægning, og en der på sandfærdig vis får læseren til at tro på og leve sig ind i det fremstillede. I løsningen heraf lægger Ricoeur vægt på, at den historiografiske operation jo ud over selve fremstillings-formen indeholder indsamlingen af kilder og fortolkningen heraf. Hermed ender Ricoeur i et sandhedsbegreb, der bygger på faghistorikerens fremstilling af begivenhederne som de skete. Dette som er ikke udtryk for en fuldstændig korresponderende gengivelse, men en repræsentation. Således kan viden om fortiden sammenfattes som: ”historical knowledge of constructions constituting reconstructions of the course of past events.” Hermed formår Ricoeur at forene tanken om, at fortidige begivenheder kan fremstilles sandfærdigt, samtidig med at der er tale om en konstruktion. Faghistoriens beskæftigelse med det fortidige bliver som følge heraf hos Ricoeur til et dialektisk samspil mellem det subjektive, der udgør det fortolkende element, der gør sig gældende helt fra begyndelsen af forskningsprocessen (eks. i form af at kun et vist udsnit af de mulige kilder inddrages) og det objektive, som er de spor, der tolkes på. 
Ricoeur lægger vægt på historievidenskabens rolle som en gæld, vi betaler til de døde, hvis historie vi skylder dem at berette. Historiefaget lærer os altså både noget om os selv, og har desuden til funktion at vise den fornødne respekt til vores forgængere. Faghistorikerens arbejde beskrives således som gravlæggelse – ikke i form af en engangshandling, men som noget der varer ved, idet han transformerer de dødes skæbner fra at være fysisk forgangne til at blive en indre tilstedeværelse, altså en erindring. Det være sig i enten kollektiv eller individuel forstand. 

Kollektiv erindring er for Ricoeur et udtryk for, at mange af vores erindringer, i kraft af at vi er fælles om at være i den samme verden og hermed i vidt omfang deler erfaringsrum, vil være overensstemmende. Herudover er mennesket i stand til at inddrage andre i dets erindring. For ved at fortælle og dele ud af egen erindring vil denne blive indoptaget i også den andens livsverden, hvorved en art kollektiv erindring opstår. Hovedtesen er dog, at selve erindringsakten altid er individuel. Han skelner således mellem det enkelte individ, der erindrer, og hvad der erindres, hvor sidstnævnte i et vist omfang kan deles med andre. 
Med hensyn til forholdet mellem historievidenskaben og den kollektive erindring viser Ricoeur, hvorledes historievidenskaben udvider den kollektive erindring på grund af dens evne til at indsætte begivenheder i et større perspektiv, samt skaber muligheden for en udlægning af historien, der udøver retfærdighed ikke blot i forhold til en snævert defineret gruppe, men til et bredere spektrum. Denne force har videnskaben i kraft af dens skriftlige karakter, hvorved modtageren kan være hvem som helst og ikke blot dem, der står os nær: ”Indeed, there is a privilege that cannot be refused to history; it consists not only in expanding collective memory beyond any actual memory but in correcting, criticizing, even refuting the memory of a determined community, when it folds back upon itself and encloses itself within its own sufferings to the point of rendering itself blind and deaf to the suffering of other communities. It is along the path of critical history that memory encounters the sense of justice.” 
I værket fremhæves erindringen dog i forhold til historievidenskaben, da historievidenskaben netop ikke besidder erindringens primære funktion, som er, hvad Ricoeur betegner som erindringens lille mirakel - nemlig evnen til genkendelse og til at genoptage (recollect) hvad der er tidsligt adskilt fra perceptionen - hvorimod videnskabelig erkendelse altid er middelbar. Videnskabens adgang til fortiden er således muliggjort af arkiver og lignende spor, som fortiden har efterladt sig, hvorimod erindringen ofte har karakter af en mere direkte adgang til det forgangne. Her ses altså endnu en pendant til Platons formulering af, at det er vanskeligere at opnå et indre personligt forhold til eksempelvis det nedskrevne, end til den mundtlige overlevering, der kræver en inderliggørelse for at blive bevaret. Heroverfor står fx de moderne arkiver, der rummer oceaner af fortidige data, men hvoraf størstedelen sandsynligvis aldrig vil blive omdannet til erindring. 
Selvom Ricoeur gentagne gange fremhæver erindringens direkte forbindelse til fortiden, er han dog samtidig hermed bevidst om, at den troværdighed, som erindringen udtrykker i kraft af genkendelsen specielt i tilfældet kollektiv erindring, ikke er så ligetil som umiddelbart antaget. For også erindringen kan blive et offer for manipulation. Erindring er som nævnt tæt forbundet med identitet, og fortællingen om vores fælles fortid er med til at konstituere selvopfattelsen, men denne fortælling kan manipuleres og udlægges selektivt eksempelvis med henblik på en bibeholdelse eller udvidelse af magten i et samfund.
På trods af at erindringen er manipulerbar, fastholder Ricoeur dog tesen om en happy memory, da han mener, at man i langt de fleste tilfælde kan skelne erindring fra forestilling og ideologi. En tese der i sidste ende er bundet op på et ønske om en tilgængelig fortid. En tilgængelighed som faghistorien kun har adgang til ad bagvejen – gennem sporene. 
Slutningen af Memory, History, forgetting kan virke som en falliterklæring fra Ricoeurs side, idet tanken om, at vi, når alt kommer til alt, er bundet op på et ønske, når det gælder erindringens pålidelighed. Derfor er spørgsmålet, hvis vi skal tage Ricoeur bogstaveligt, om der så ikke i højere grad burde være tale om en happy history, for selvom faghistorien ifølge Ricoeur ikke kan påberåbe sig endegyldige sandheder i udlægningen af fortidige begivenheder, så kan historikeren akkumulere sin viden ved ud fra sporene at sammenstykke et plausibelt billede af det fortidige, ligesom en dommer der i en retssal tager stilling til de forskellige indicier og bevismateriale. 

Rüsen – tid, der gives mening 
Den tyske historiedidaktiker Jörn Rüsen ser i værket History – Narration, Interpretation, Orientation fra 2005 ikke i så høj grad som Nora og Halbwachs og til dels også Ricoeur en modsætning mellem historievidenskaben og den kollektive erindring. Rüsen kredser værket igennem om historiebevidstheden. Det er således ikke udelukkende faghistorien, der kommer under lup, men i højere grad reflekterer han over, hvad det vil sige at leve historisk. 
Rüsen definerer historie som tid, der via fortolkning og narrativ konfiguration har fået mening. Netop meningsbegrebet har en central plads i fremstillingen. I sin helhed kan værket nemlig ses som et opgør med postmodernismen, der i sin mest radikale form netop fratager historien sin meningsfuldhed. Rüsen er enig med postmodernismen i det omfang, at heller ikke han mener, at der kan findes belæg for den moderne opfattelse af Historien i singularis – altså idéen om, at der findes én og kun én sammenhængende historie om menneskeheden, som er mulig at fortælle. Derimod mener han, at arbejdet med fortiden udelukkende er nødt til at beskæftige sig med de mange historier, der er at fortælle. Men problemet med en postmodernistisk historieteori er ifølge Rüsen den ekstreme relativisme, som en sådan tilgang medfører. Postmodernismen afviser idéen om en sammenhængende historisk udvikling som en eurocentrisk ideologi, der ikke kan begrundes faktuelt og konsekvensen, der drages heraf i sin mest markante form, er synet på historien som ren fiktion. Hvis dette er tilfældet, siger Rüsen, mister det postmoderne mennesket historiebevidstheden, idet denne karakteriseres som en måde, hvorpå mennesket kan orientere sig i tiden og derefter handle ud fra. For uden en reel fortid at relatere sig til, vil den tidslige orientering ende i imagination, der er nytteløs sammenlignet med den navigatør, som historiebevidstheden udgør i forhold til menneskets praktiske liv og handlemåder.
Måden hvorpå historievidenskaben kan reddes fra denne ekstreme relativisme, mener Rüsen, er, at den samtidig med accepten af at Historien ikke findes, skal bibeholde universelle værdier i de metodiske operationer, der udgør fortidsfortolkningen. Værdierne der her hentydes til er eksempelvis fordringer om rationel argumentation og empiriske holdepunkter samt et krav om gensidig anerkendelse kulturerne og perspektiverne imellem. Ved en fastholdelse af disse værdier, som er universelle, men som respekterer perspektivrigdom, bliver det ifølge Rüsen muligt at bibeholde en fortidsopfattelse, der fungerer som en integreret del af menneskets kulturelle og praktiske liv.   

Idet værket primært beskæftiger sig med historiebevidstheden er det vanskeligt at udskille eksakte definitioner på, hvorledes Rüsen opfatter forholdet mellem historie som videnskab og kollektiv erindring. For historiebevidsthed omfatter jo langt mere end blot en videnskabelig tilgang til fortiden. Rüsen opererer med fire former for historiebevidsthed: Traditionel, eksemplarisk, kritisk og genetisk. De skal ikke alle gennemgås her, men det kan nævnes, at den traditionelle i sin definition ligger tæt op ad kollektiv erindring, hvorimod både den kritiske og genetiske i højere grad er at finde i en videnskabelig tradition. Rüsen taler om, at der mellem de forskellige typer er en højere og højere refleksions- og kompleksitetsgrad. Hermed er både videnskab og kollektiv erindring altså udtryk for historiebevidsthed, blot befinder de sig i hver sin ende af skalaen. Den kollektive erindring hviler således på traditioner, der skal holde givne værdier og normer i hævd og styrke fællesskaber ved hjælp af fx monumenter og jubilæer, og i modsatte ende befinder videnskaben sig, der udfordrer de givne normer ved at fortælle modhistorier og stræbe efter at forstå fortiden på dens egne præmisser via en forståelse af samfundenes konstante forandringer over tid.  
Den tætte sammenfiltring mellem historie og erindring udtrykkes således: ”historical thinking takes place in the realm of memory and is committed to its mental procedures, by which the recalling and representation of the past is dedicated to the cultural orientation of human life in the present. Recalling of the past is a necessary condition of furnishing human life with a cultural frame of orientation, that opens up a future perspective, grounded on the experience of the past”. Det der som nævnt ovenfor tilfører faghistorien en højere grad af nuancering og refleksionsniveau og som gør den til mere end blot et aspekt af erindringen er, at den udover de ovennævnte egenskaber ifølge Rüsen har sin egen logik i form af den metodiske rationalitet, hvormed de empiriske beviser (kilderne) fra fortiden behandles.
I og med Rüsens opfattelse af historievidenskaben som medkonstituerende til historiebevidstheden, idet også den ses som identitetsdannende og meningsgivende, placerer han sig i forhold til videnskabssyn langt fra Nora, der jo kritiserer videnskaben for dens distancerende og fragmenterende form. Men selvom både videnskab og kollektiv erindring er forbundet i historiebevidstheden, plæderer han dog ligesom Ricoeur for en markant forskel; nemlig det faktum at faghistorien udvider den kollektive erindring, idet den er i stand til at levendegøre de dele af fortiden, der går ud over den enkelte gruppes erfaringsområde. 
Rüsens forsøg på at forene en moderne og postmoderne videnskabsteori er prisværdig, og gennem hele værket udfoldes en fortidsforståelse, der formår at fremstille vigtigheden af en historievidenskab, der kan give mennesket mening og orienteringsmuligheder i en verden i konstant forandring. Der skal dog nævnes et problematisk træk ved fremstillingen, som er, at Rüsen ofte sætter diverse prædikater på historie eller det historiske, og selvom han har defineret historie som tid plus mening, så ville en højere præcisionsgrad, i form af en udkrystallisering af hvilket aspekt af historien, han i de enkelte tilfælde henviser til, hjælpe gevaldigt i forståelsen af hans pointer. For der er stor forskel på, om der fx tales om historie som undervisningsfag, som roman, som videnskabelig afhandling eller som kollektiv erindring.

Rosenzweig and Thelen – fortidens tilstedeværelse
En mere praktisk anlagt vinkel på problematikken er at finde hos Roy Rosenzweig og David Thelen, der i værket The Presence of the Past fra 1998 har sat sig som opgave at udrede den almindelige amerikaners forhold til fortiden. Værket bygger på en empirisk funderet undersøgelse, der har sit udspring i interviews med 1453 personer, der repræsenterer hele den amerikanske befolkning. Undersøgelsen konkluderer på baggrund af disse, at langt de fleste mennesker har en dyb interesse i fortidige forhold, så længe der er åbnet mulighed for en aktiv deltagelse fra den enkeltes side og i det omfang, at det er en fortid, man kan relatere sig til. Således tog størstedelen afstand fra sit møde med faghistorien i form af den udenadslære om de store nationale fortidige begivenheder, de var blevet præsenteret for i skoletiden, hvorimod den nære slægts fortid eller den personlige samlermani af fortidige artefakter levede i bedste velgående. Yderligere kom denne tendens til udtryk ved, at mange havde aversioner mod begrebet historie, da det blev forbundet med skolefaget af samme navn, hvilket mange huskede som præget af indoktrinerende og kedeligt terperi. Respondenternes forhold til begrebet fortid var derimod meget positivt, idet man fandt, at der var megen lærerig erfaring at hente fra den fælles fortid. Mange brugte således fortiden normativt fx til - ved hjælp af fortællinger om forfædrenes kamp for et bedre liv - at overlevere idéen om, at hårdt arbejde kan betale sig, og at man selv er ansvarlig for at tage vare på sin tilværelse, til næste generation 
Efter at have vist at fortiden i høj grad er nærværende og tillægges stor betydning af ikke-professionelle i og med dens evne til eksempelvis at styrke identitetsfølelsen og lære os om det gode liv, udsender Rosenzweig og Thelens en appel til faghistorien om en større inddragelse af dette folkelige erindringsarbejde i formidlingen af og arbejdet med fortiden. Pointen er, at hvis man kan skabe aktiv deltagelse i også den fortid, der ikke direkte relaterer til den enkelte, vil interessen for dette bredere perspektiv højnes.
Der refereres ikke direkte til kollektiv erindring, men derimod anvendes begrebet Public History, der netop karakteriserer menigmands brug af fortiden. En brug som faghistorikerne ifølge forfatterne alt for ofte ignorerer. Rosenzweig og Thelens argumentation giver mening et langt stykke hen ad vejen, men specielt Thelen har det til tider med at negligere faghistorien, idet der ikke levnes megen plads til beskrivelse af de grene af videnskaben, der rent faktisk arbejder hen imod en formidlingsform, der gør fortiden til noget, der kan relateres til. Et eksempel kunne være de mange mikrohistorier, der er begyndt at blomstre frem. Her synes Rosenzweig mere nuanceret i sin måde at forholde sig til forsøgsresultaterne på, idet han blandt andet gør opmærksom på farerne ved udelukkende at have kendskab til eksempelvis sin families historie. For et sådant snæversyn udelukker den enkelte fra at kunne forholde sig til andre gruppers fortid, hvormed man lukker sig om sig selv og sine nære. Derved forøges grobunden for fordomme baseret på manglende indsigt i ” de andre”. Ligeledes pointerer Rosenzweig, at visse begivenhedsforløb kun kan forstås ud fra en inddragelse af de lidt større linjer i form af strukturelle samfundsmæssige forhold, hvorfor beskæftigelsen med den nære og personrelaterede fortid ikke altid er tilstrækkelig som forståelsesgrundlag. Begge derimod er områder, hvor netop det bredere perspektiv som faghistorien kan levere, viser sin nytte. 

Samuel – fortiden er alles
Et synspunkt, der minder om Rosenzweig og Thelens, er at finde hos Raphael Samuel, der i det omfattende værk Theatres of Memory (1994) advarer mod den øgede professionalisering, der finder sted indenfor historiefaget, hvor de små detailstudier ikke nødvendigvis når ud til den brede befolkning, og under alle omstændigheder kun bibringer et eksternt kendskab til fortiden. Som løsningsmodel plæderer han ligesom ovenstående for en større inddragelse af det store folkelige erindringsarbejde, der hele tiden udarbejdes af ikke-professionelle historikere. Hovedtesen er altså, at de professionelle historikere må stige ned fra deres elfenbenstårne og lære at inddrage alternative kilder i forskningen og ikke mindst må opmærksomheden rettes mod formidlingsdelen. For herved, mener Samuel, kan beskæftigelsen med fortiden blive til en aktivitet for de mange frem for en profession for de få. 
Som eksempel på en måde, hvorpå arbejdet med fortiden generelt kan gøres mere tilgængeligt, nævner Samuel skoleundervisningens mulighed for at opføre skuespil, hvor eleverne iklæder sig fortidige skikkelser og hermed får en reel mulighed for at leve sig ind i disse skæbner. Et andet eksempel er fjernsynets mulighed for at forene personlig og historisk tid i form af det historiske drama. Det klassiske eksempel herhjemmefra er tv-serien Matador, der formår at levendegøre de fiktive Maude, Laura og alle de andre, samtidig med at den giver en uvurderlig skildring af og indblik i perioden under og omkring Anden verdenskrig, og det uden inddragelse af en eneste historiker af fag.
Ligesom hos Ricoeur lægger Samuel altså vægt på en inddragelse af et fiktivt element i videreformidlingen af forskningens resultater. Et af argumenterne er, at en neutral udlægning af det fortidige måske nok er et ideal, men ikke en reel mulighed, da skellet mellem det imaginære og det faktuelle i højere grad er en flydende overgang end en grænse. Påstanden her skal ses i lyset af, at Samuels ser på fortiden som et udefinerbart kaos, som det for faghistorikeren handler om at skabe en kontinuerlig fortælling ud fra. En fortælling der kun muliggøres ved en ligeså høj grad af konstruktion som rekonstruktion. Synet på det fortidige som et flydende virvar af adskilte enheder kan imidlertid anfægtes. Eksempelvis filosoffen David Carr plæderer for, at det narrative ikke er noget, historikere tilskriver fortiden, men at livet i tiden i sig selv har narrativ struktur. Således er det narrative element i formidlingen af fortiden ikke længere en bevægelse væk fra, men nærmere hen imod en mere dækkende beskrivelse af de reelle fortidige begivenheder.     
At ikke-professionelle ofte er i stand til at mobilisere mere indlevelse og fantasi end faghistorikere, er muligvis korrekt, men det skal da lige indskydes, at der også er vedhæftet nogle problemer i forhold til denne brug af fortiden, idet disse muligvis ikke har de fornødne redskaber til at vurdere, i hvilket omfang deres udlægning af det fortidige er tro mod de spor, der foreligger. Et eksempel er vores barnelærdom fra tv og fortællinger, hvor mange danskere fx er samlet om en kollektiv erindring om det traditionelle billede af en viking som en vildmand, der udelukkende plyndrer og hærger med sine horn i panden. Et billede som vi har fra netop en menigmands fortidsformidling, og som ikke stemmer overens med det foreliggende kildemateriale. Og selvom et sådant billede er anvendeligt netop til at skabe indlevelse gennem de spændende fortællinger, der dyrker vores vilde forfædre, så må disse fortællinger ikke forveksles med det billede, som sporene gennem en videnskabelig analyse kan vise, og som har en væsentlig anderledes (om end lidt kedeligere) karakter. 

Jensen – historiefrembragte og -bringende
Som tidligere nævnt har Anette Warring taget del i debatten om forholdet mellem kollektiv erindring og historievidenskab, men emnet er herhjemme også især blevet taget op af Bernard Eric Jensen; eksempelvis i lærebogen Historie – livsverden og fag (2003) samt den mindre artikel Historie som erindring (2000). Jensen beskæftiger sig blandt andet ligesom Samuels med, måderne hvorpå faghistorien kan gøre brug af det folkelige erindringsarbejde, der finder sted. Faktisk plæderer han for en fagforståelse, der passer historiefaget ind under betegnelsen erindringsvidenskab, hvorved han mener, at der åbnes op for et mere reflekteret forhold til vores hverdagsbrug af fortiden.
Jensens hovedpointe er, at mennesket er underlagt det grundvilkår, at det både er historiefrembragt og -bringende. Han bidrager hermed til at sætte fokus på et historiebegreb, der ikke udelukkende er fikseret på fortiden, men som indeholder både fortid, nutid og fremtid. Jensens historiebegreb er dynamisk og vidtspændende, og det er ikke blot faghistorikerens rolle, han kaster lys på, for til det at være menneske som sådan hører jo, at vi agerer i forhold til en erindret fortid og en forventet fremtid. Hermed bliver en del af historikerens rolle at klarlægge, i hvilken forstand mennesket agerer som et tidsligt væsen. Historiebevidsthed er derfor endnu en central instans i Jensens begrebsapparat, og han lægger vægt på, at faghistorien ikke udelukkende skal beskrive de fortidige forhold neutralt, da fortiden i kraft af historiebevidstheden er en levende del af nutiden og uomgængeligt griber ind i og er med til at forme vores fælles identitet og måden, hvorpå tilværelsen bliver ført.  
Specielt Nora har lagt vægt på det nyttige i historievidenskabens forsøg på at belyse de manifestationer af kollektiv erindring, der er i et samfund og Jensen tilslutter sig denne tankegang, idet han ser det som en samfundsmæssig styrke at få klarlagt, hvad vi tillægger betydning, og hvorfor vi gør det. Hermed kan videnskaben være bidragende til at punktere nogle af de myter, der måtte herske. Tanken er således, at vi, ved at underkaste de eksisterende erindringsfællesskaber en saglig analyse, kan få et indblik i det grundlag, hvorpå værdi- og identitetsvalg træffes, og hermed bliver muligheden åbnet for en kritisk stillingtagen og et mere reflekteret forhold hertil. Jensen er opmærksom på den risiko, der for faghistorikeren er ved at engagere sig i erindrings- og identitetspolitik, da en sådan analyse jo altid vil hvile på de normer og værdier, som pågældende historiker hylder. Måden hvorpå faget på trods heraf er i stand til at bevare sin faglige integritet, mener Jensen, er ved, at man som professionel historiker altid er åben omkring sit eget ståsted og fremlægger for modtageren, inden for hvilken værdimæssig ramme, man skriver.
Jensens perspektiv på faghistoriens objekt og samfundsmæssige rolle er et forfriskende pust og hans tanker kan sandsynligvis inspirere til en brug af historien, der kan forøge fagets relevans, idet en mere dynamisk tilgang til både fortid, nutid og fremtid åbner op for muligheden for et større engagement i eksempelvis den politiske diskurs. Med hensyn til appellen om at man som faghistoriker skal fremlægge de værdier og overordnede rammer, der er styrende for analysen, kan det dog indskydes, at en del af disse styrende mekanismer ofte vil være skjulte, da faghistorikeren jo ikke er i stand til at træde udenfor de kollektiver, som denne indgår i. Pointen er altså, at det kan være yderst vanskeligt selv at gennemskue den forforståelse, man har i forhold til omgivelserne, da mange værdier og normer er en så fastgroet del af ens identitet, at de aldrig bliver fuldt ud bevidste, hvorved et reflekteret forhold hertil er umuligt at tilvejebringe. 
Men under alle omstændigheder hersker der ingen tvivl om nytten ved - i det omfang det er muligt - at gøre sig afklarende tanker om de videnskabsteoretiske og værdimæssige bevæggrunde, som en undersøgelse udspringer af. Så selvom en del af opgaven er en umulighed, er jeg enig med Jensen i, at selve forsøget på at tilstræbe sig en sådan fremgangsmåde, kan være nyttig.    

Erkendelse af fortiden som kollektiv erindring

Efter at have set på både erindringsbegrebets og historiebevidsthedens udvikling samt en række tænkeres syn på forholdet mellem den kollektive erindring og historievidenskaben, er det hermed på sin plads at få arbejdet videre på selve idéen om kollektiv erindring. Der skal således tages stilling til, hvorvidt det kollektive aspekt kan forliges med et erindringsbegreb, der, er væsensbestemt ved blandt andet at indeholde inderliggørelse og hvis ja, under hvilke omstændigheder kan begrebet så finde anvendelse? Men inden det bliver muligt at tage stilling til den kollektive erindring, er det selvfølgelig nødvendigt at få skabt klarhed over selve erindringsbegrebet. Om erindringens væsen, kunne der udformes et helt speciale i sig selv, hvorfor definitionen er underlagt visse begrænsninger. Jeg beskæftiger mig således udelukkende med en beskrivelse af erindringen med henblik på en stillingstagen til den kollektive erindring samt en senere sammenligning med historievidenskaben. Hermed vil der eksempelvis ikke blive skelet til mere biologiske forklaringsmodeller, der vedrører de rent fysiske processer i erindringsakten. 

Erindring – konstruktion eller menneskeligt grundvilkår
Hovedtesen i afsnittet om historiebevidstheden gennem tiden var, at der omkring 1800-tallet skete et skifte i form af udviklingstankens fremkomst. Hvis vi følger Kosellecks argumentation, kan dette skifte sammenfattes i den omstændighed, at menneskets erfaringsrum og forventningshorisont gik fra at være sammenfaldende i kraft af troen på altings tilbagevenden til at være adskilte, idet fremtiden nu var åben til at kunne udvikle sig markant anderledes end noget, man hidtil havde erfaret. 
Noras tese om, at mennesket har mistet det naturlige forhold til fortiden, hvor denne indgår som en levende del af nutiden, kan forklares netop ved hjælp af det ændrede syn på tidens gang som en fremadskridende udvikling. Ubetvivleligt har skriftsprogets udbredelse også en stor rolle at spille i denne forbindelse, da det ikke tidligere var muligt at opbevare disse eksternaliserede erindringer i form af fx arkivalier i samme omfang, som i dag. Men der er god grund til at hævde, at også den ændrede historiebevidsthed har en betydning i forhold til måden, hvorpå der erindres. For lever man i troen på, at der i bund og grund intet nyt er under solen, hvor der ikke er tale om udvikling men i højere grad en bevidsthed om den evige gentagelse, er det sandsynligt, at behovet for at bevare fortiden ved hjælp af ydre manifestationer, ikke vil være så udbredt som i en kultur, hvor fortiden er væk for bestandig, medmindre vi selv gør en aktiv indsats for at bevare de dele af den, som findes bevaringsværdige. Trangen til at hylde og bibeholde det bemærkelsesværdige har godt nok altid eksisteret i et vist omfang. Herhjemme er Jellingstenen et levende bevis herpå, men samtidig er det tydeligt, at ingen epoke hidtil har dyrket den ydre erindring i samme omfang, som det ses i det 20. og 21. århundrede. 
Betegnelsen ydre erindring er vigtig at bide mærke i, for inderliggørelsen hævdes jo at være et væsenstræk ved erindringen. Som nævnt før er det centralt at udskille erindringsbegrebet fra den beslægtede hukommelse, der, som vi så det repræsenteret af mnemoteknikken og senere Locke, er den passive lagring af et indlært stof, der så senere kan hentes frem igen. Men ligeledes skal der skelnes mellem erindringsstederne og selve erindringen, der udover hukommelsens evne til gen-kendelse og –kaldelse henviser til den del af bevidstheden, der som nævnt muliggør, tidsopfattelse, identitet (selvopfattelse), mening og hermed ligeledes historiebevidsthed.
Det var Kierkegaard, der ledte tanken i retning af, at erindringen er rettet mod de væsentlige sammenhænge i fortiden. En sammenhæng der selvfølgelig opfattes og farves af senere erfaringer, og som hermed konstitueres ud fra ens nutidige ståsted og selvfølgelig også forventningerne til fremtiden. Ligeledes farves vores opfattelse og erkendelse af det nutidige af de fortidige erfaringer. Herudfra kan det altså udledes, at erindringen er en dynamisk proces, der selvom selve erindringsmaterialet bygger på fortidige erfaringer, yderligere påvirkes af et nutidigt udgangspunkt og forventninger mod fremtiden. Eksempelvis Friedrich Nietzsche (1844-1900) har lagt vægt på fremtidsperspektivet, for kun i kraft af erindringen er mennesket, siger Nietzsche i stand til at forpligte sig overfor andre i løftet. 
Ud fra ovenstående bliver det tydeligt, at selvom vi i stor stil dyrker den eksterne bevaring af fortiden ved hjælp af eksempelvis fotografi, video og skrift, så er disse materielle levn ikke selv erindring, men udelukkende udtryk for ydre omstændigheder, der kan minde os om det forgangne og hjælpe erindringen på vej. På dette punkt hvor der røres ved de helt centrale aspekter ved erindringen; nemlig muligheden for at føle sammenhæng og identitet via genkaldelsen af det forgangne med de stemninger og følelser som disse tidligere gjorte erfaringer vækker, er det altså vanskeligere at vurdere i hvilket omfang, der som følge af den ændrede tidsopfattelse også er sket et skifte i måden, hvorpå vi erindrer, da dette selvfølgelig ikke umiddelbart kan udledes ved hjælp af antallet af erindringssteder. 
Som nævnt er det netop dette Nora gør, idet han ser erindringsstederne som et tegn på, at selve erindringen har trange kår, for hvis vi bar fortiden med os, ville det ifølge Nora ikke findes nødvendigt med disse erindringens bastioner: ”Indeed, it is this very push and pull that produces lieux de mémoire – moments of history torn away from the movement of history, then returned; no longer quite life, not yet death, like shells on the shore when the sea of living memory has receded.” Som det blev beskrevet ovenfor, er Noras pointe, at denne udvikling af erindringssteder er en følge af den ændrede tidsopfattelse. Men jeg mener ikke, at vores opfattelse af fortiden, der i dag er præget af tanken om, at denne er markant anderledes end nutiden, nødvendigvis er ensbetydende med, at muligheden for en reel forbindelse til fortiden og hermed også den sande erindring er væk.
Vi ser her igen Platons Faidros spøge i kulissen, men den erindring, som skriftsproget og erindringsstederne destruerer, kan ikke være andet end den evne, der tidligere blev beskrevet som muligheden for gentagelse af et tillært stof – altså hukommelsen, som eksempelvis blev hjulpet på vej af den antikke mnemoteknik. At det er blevet vanskeligere at gentage ordret, hvad der eksempelvis overleveres til os via ældre generationsled, på grund af at vi ikke er vant til at træne denne evne, betyder jo ikke, at det essentielle og betydningsgivende fra disse fortællinger ikke integreres i og bliver en del af handlingsgrundlaget. Ud fra den nutidige trang til at bevare fortiden via ydre manifestationer, der er opstået som følge af udviklingstanken, er det således ikke en logisk følgeslutning, at erindringen må være i tilbagetog. 

Et tegn på at måden hvorpå vi erindrer, imidlertid har gennemgået en forandring, er, at der er sket en individualisering af selvopfattelsen. Således argumenterer Richard Handler i artiklen Is “Identity” a useful Cross-Cultural concept (1994) for, at andre kulturer end vores moderne vestlige ikke har og havde den opfattelse af personlig identitet, som falder os som en naturlig og uomgængelig del af det at være menneske: ”Persons – single actors – are not thought in South Asia to be ”individual,” that is, indivisible, bounded units … Instead it appears that persons are generally thought by South Asians to be ”dividual” or divisible (…) There is no sense of an essential human personality that is continuous from birth to death. Rather, persons orient themselves to a divine and unchanging cosmic realm in which the details of an individual’s unique personality have no importance. 
Uden et klart skel mellem én selv og de andre, hvor man i højere grad er til som en del af omgivelserne, kan der, i det omfang at der overhovedet er tale om en form for erindring, udelukkende tales om kollektiv erindring. For uden en fornemmelse af at være et selv er det problematisk at tale om en erindring, der udelukkende opfattes som min egen og som bæres af det enkelte individ. Det kan være disse samfund, Nora henviser til, når han taler om erindringsfællesskaber i de traditionelle mundtlige samfund. Men spørgsmålet er, hvorvidt der i disse tilfælde overhovedet er tale om erindring, for kan den moderne opfattelse af erindring forenes med en bevidsthed, der ikke inkluderer selvopfattelsen?
Med udgangspunkt i ovenstående indkredsning af erindringsbegrebet, bliver det under alle omstændigheder tydeligt, at denne del af menneskets bevidsthed ikke er et i alle henseender uforanderligt grundvilkår, men derimod bliver konstrueret på baggrund af vores måde at opfatte os selv og omverdenen. Selvom der eksempelvis allerede hos Platon er tendenser til et erindringsbegreb, hvor der lægges vægt på det eksistentielle aspekt og inderliggørelsen, lægges der her ingen vægt på individets egenart, men derimod fokuseres der på en stræben efter indsigt i det evige og uforanderlige – altså en ophævelse af de mange individuelle afskygninger i bevægelsen mod de rene former. 
Faktisk er det først i takt med udviklingstanken, at et erindringsbegreb, der indbefatter selvopfattelse og en personlig identitet, vinder frem. En tendens der eksempelvis udtrykkes i de mange dannelsesromaner, der florerer i 1800-tallet. For når verden er en foranderlig strøm og fremtiden er åben, bliver det op til den enkelte at skabe sin egen tilværelse. En tilværelse der nu betragtes som den enkeltes helt unikke vej gennem livet, der via erindringen anskues som en sammenhængende enhed i tiden. 
Bevidstheden om hvorledes personlig identitet og dannelse er betinget af erindringen, og at vi til stadighed bærer denne som en levende del af nutiden indfanges smukt i Marcel Prousts (1871-1922) roman, På sporet efter den tabte tid: ”Det var denne forestilling om tiden indbefattet i legemet, om de forløbne års uadskillelighed fra os selv, som det nu var min hensigt at sætte så skarpt i relief i mit værk (…) Jeg havde en dyb følelse af træthed, når jeg mærkede, at hele dette spand af tid ikke blot havde været levet, tænkt og udskilt af mig uden afbrydelse, at det var mit liv, at det var mig selv; men endnu mere, fordi jeg hvert minut måtte holde det bundet til mig, at det bar mig oppe, at jeg var sat til vejrs på dets svimlende tinde, at jeg ikke kunne bevæge mig uden at tage det med mig.” 

I de samfund uden bevidstheden om individualitet, som Handler beskriver, ville ovenstående citat selvsagt umuligt kunne blive til. Men selvom erindringen således kan hævdes at være historisk betinget, tager det sig anderledes ud med den rene hukommelsesmæssige genkendelsesevne, som derimod må betragtes som et menneskeligt grundvilkår, da mennesket uden denne ville være handlingslammet og ude af stand til at udføre selv de simpleste ting. Termen grundvilkår skal forstås som en evne, der altid har været en del af den menneskelige bevidsthed – medmindre selvfølgelig man fødes med en defekt eller er ude for en ulykke, hvori denne evne destrueres eller beskadiges. I Erindringens Eventyr leger Francois de Voltaire (1694-1778) med tanken om, hvad der ville ske, hvis menneskene en dag vågnede og var berøvet deres hukommelse og hermed både sprog og evnen til at udføre de dagligdags opgaver, der skal til for at holde sig gående: ”Det blev tid til at spise middag; ingen vidste længere hvorledes man skulle gerere sig dertil (…) Alle betragtede hinanden med sløve blikke. De som havde størst anlæg for at skaffe sig det nødvendige (og det var folkets sønner), fandt en smule at leve af. De andre manglede alt. Overpræsidenten og ærkebiskoppen gik splitternøgne omkring (…) alt var forstyrret, alle var ved at bukke under af sult og elendighed, i mangel af at kunne gøre sig forståelige for hverandre”.
I romanen Dronning Loanas mystiske flamme (2005) opstiller Umberto Eco et scenarium, hvor hovedpersonen derimod har bevaret hukommelsen (Eco anvender termen semantisk hukommelse) og kan huske verdenshistorien, de forskellige fuglearter, hvordan man børster tænder o.s.v., men erindringen (episodiske/selvbiografiske hukommelse) har han mistet. Derfor kan han intet huske om, hvem han er, og hvad han har oplevet. Desuden er også de historiske begivenheder, der ikke blot optræder hos ham som en leksikalsk viden, men som derimod har berørt ham og som er blevet integreret følelsesmæssigt, også væk. Eksempelvis kan han ikke huske Golfkrigen. Erindringstabet resulterer i, at godt nok kan han gebærde sig i dagligdagen, men han har mistet livets meningsfuldhed og kontinuitet og derfor ved han heller ikke, hvor han er på vej hen. Som illustration på et erindringsløst liv tager han udgangspunkt i den velkendte metafor på livet som en melodi: ”Uden de første toner når man ikke til de sidste, man spiller falsk, og man kommer kun fra de første til de sidste, hvis man på en måde allerede har hele sangen i sig. Jeg kan ikke længere huske hele sangen. Jeg er … som et stykke træ, der brænder. Træet brænder, men det har ingen bevidsthed om, dengang det var en hel stamme, og det har ingen mulighed for at vide, at det var det, eller hvornår det brød i brand. Det brænder bare op, og dermed færdig. Mit liv er en ren underskudsforretning.”     
At erindringen ikke som hukommelsen er et grundvilkår, men går hånd i hånd med udviklingstanken og den moderne opfattelse af det unikke individ, gør ikke vores moderne måde at erindre på mindre virkelig, det fortæller blot noget om fænomenets foranderlighed, og som citatet fra Eco viser, så er tanken om at miste følelsen af at være et jeg, der lever én lang sammenhængende tilværelse, både sørgelig og på grænsen til det uforståelige.  

Opsummerende kan det således hævdes, at erindringen er den del af menneskets erfaringsgrundlag, der konstituerer selvbevidsthed og kontinuitet. Der skelnes således mellem den mere vanebaserede erfaring eller hukommelse, der lærer os at handle praktisk i omverdenen og tillære os et givent stof og erindringen, der er mulighedsbetingelsen for opfattelsen af livet som et sammenhængende hele, der bliver gennemlevet af en personlighed. Indholdet af erindringen kan karakteriseres som det inderliggjorte – altså de begivenheder og oplevelser i fortiden, som er blevet til en del af den enkeltes identitet. 
Efter denne indledende indkredsning af erindringsbegrebet er det herefter relevant at se på, hvorvidt denne kan forenes med et kollektivt perspektiv.

Kollektiv erindring
Først og fremmest skal det slås fast, at der med begrebet kollektiv erindring ikke kan være tale om en erindring, der eksisterer udenfor de enkelte individer i form af fx erindringssteder, da en sådan opfattelse ingenlunde kan forenes med erindringens inderliggørende karakter. Ikke en gang Halbwachs går så vidt, idet han stadig fastholder erindringens forankring i det enkelte individ, men hævder, at den dog udelukkende konstitueres af omgivelserne. Som Ricoeur pointerer, er det i denne forbindelse vigtigt at skelne mellem hvem, der erindrer og hvad, der erindres. Således er det altid det enkelte individ, der erindrer, hvormed stridsmålet bliver, i hvilket omfang selve erindringsmaterialet – hvad der erindres – kan have en kollektiv karakter.  
Med vores moderne opfattelse af identitet og personlig udvikling er det vanskelligt at forestille sig overensstemmende erindringer hos to forskellige individer, for selv enæggede tvillinger, undfanget på samme tid og vokset op i samme miljø, vil jo i visse tilfælde have oplevet forskellige ting, hvorfor deres erfaringsrum og verdensanskuelse aldrig kan være identiske. Da det moderne menneske ofte indgår i flere forskellige fællesskaber, der alle sammen påvirker erindringen, kan der således være noget om snakken, når Nora hævder, at den kollektive erindring er uddøende sammenlignet med tidligere tiders samfundsindretning, hvor erfaringsrummet i højere grad var det samme, idet den enkelte ikke i samme omfang som i dag var en del af mange forskellige grupper. Men som det fremgik af det foregående, er det problematisk overhovedet at tale om erindring i disse traditionelle førmoderne fællesskaber, da begreber som udvikling og personlig identitet, havde en helt anden karakter end i dag.   
Tydeligt er det altså, at forskellige personers erindringer aldrig vil være identiske, hvorfor heller ikke eksempelvis et bestemt mindesmærke vil medføre kollektiv erindring i betydningen identisk erindring: ”Given the inevitable variety of competing memories, we may never actually share a commom memory at these sites but only the common place of memory, where each of us is invited to remember in his own way”. Men samtidig hermed er det en selvfølgelighed, at vi påvirkes af bestemte stimulus, og vores egne selvoplevede erindringer kan manipuleres og ændres som følge af andres udlægninger af selv samme.
Der kan således tales om kollektiv erindring i den forstand, at vi, som også Halbwachs lægger vægt på, hele tiden korrigerer og ændrer vores erindringer som følge af omgivelsernes stimulus, og samtidig hermed er det ofte omgivelserne, der vækker bestemte erindringer til live. Vi kender alle, hvordan et gammelt fotografi eller en bestemt duft kan få barndomsminderne til at strømme frem. Endnu engang er Proust leveringsdygtig til at illustrere, hvorledes gamle minder, som vi troede at have glemt, kan fremkaldes via bestemte sanseimpulser, der på det ubevidste plan vækker bestemte associationer til fortidige erfaringer: ”Kærlighedens minder unddrager sig ikke de almene love for erindringen der igen er underkastet vanens almene love. Da vanen svækker alt, er det der bedst fremkalder mindet om et menneske, netop det som vi havde glemt (fordi det var ligegyldigt, og vi derfor bare havde ladet stå). Det er derfor den bedste del af vores erindringer er uden for os selv, i et regnfuldt vindpust, i den indeklemte duft i et værelse, i duften fra en livlig ild, overalt hvor vi genfinder noget af os selv rettere sagt, men ude af syne for vores eget blik, i en kortere eller længere glemsel.”
Citatet fortæller noget om erindringens spontane karakter. At begivenheder, der engang havde betydning for os, kan poppe op igen som følge af omgivelserne. Men samtidig fortæller det også, at erindringen er noget andet og mere end omgivelsernes påvirkning. For når jeg fx via lugten af skovjordbær føres tilbage til glade barndomsminder i min mormors have, betyder det, at min bevidsthed er i stand til at gendanne disse tidligere oplevelser, udover den stimulus jeg udsættes for nu og her. Jeg erindrer jo ikke kun skovjordbærerne i haven, men hvad vi legede, hunden der var med, og måden hvorpå haven tog sig ud. Sandsynligvis er disse minder ikke en én til én gengivelse af den faktiske begivenhed, men stadig indeholder den konstituerede erindring uendeligt meget mere end det sanseindtryk, der fremkaldte den. Netop denne spontane form for erindring peger i retning af en vis korrespondens mellem det faktisk oplevede og genkaldelsen heraf, idet sådanne erindringer kan poppe op, når vi mindst venter dem, og selvom de er foranlediget af noget ydre, så indeholder de samtidig så meget mere, end det, der konstituerede dem. Denne form for erindring kan sammenlignes med fornemmelsen af at have en ahaoplevelse. 

Det kan selvfølgelig diskuteres, hvorvidt der ikke i højere grad er tale om blot hukommelse, når vi fx pludselig husker et (måske) ubetydeligt navn el. lign., men det fortæller under alle omstændigheder, at bevidstheden til en vis grad er i stand til at operere selvstændigt i forhold til omgivelserne. Denne selvstændighed, som hukommelsen altså benytter sig af, mener jeg også kan gøre sig gældende, når der tales om erindring. For som ovenstående eksempel viser, er det jo ikke blot tilfældige betegnelser o.s.v., der fremkaldes, men også det mere følelsesladede erindringsmateriale. Derfor hælder jeg til en definition, der går på erindringens indhold som et dialektisk samspil mellem impulserne fra omverdenen og bevidsthedens subjektive operationer og evne til at fremmane erfaringer, der ikke nødvendigvis har en direkte relation til de nævnte impulser. 

Som nævnt skelner Halbwachs mellem selvoplevet og formidlet erindring – en skelnen der dog viste sig at være vanskelig at opretholde i praksis. Relevant er det dog stadig at få kastet lys på, hvorvidt den formidlede erindring kan forenes med inderliggørelsen. Anders Damsager skriver således om erindringen: ” Når jeg taler om at genfremkalde en tidligere tilstand eller forestilling, så ligger heri, at denne tilstand eller forestilling på et tidligere tidspunkt har været nærværende for mig. Den fortid, jeg via erindringen kan genfremkalde, er altså nødvendigvis min egen fortid i den forstand, at jeg nok vil kunne tænke på en fortid, jeg ikke selv har deltaget i, men jeg vil ikke kunne erindre den.”
Når termen kollektiv erindring anvendes i faghistoriske publikationer, henvises der i langt de fleste tilfælde til netop en formidlet erindring. Det er typisk bestemte grundfortællinger, vi er vokset op med og som indgår i vores forståelse af eksempelvis, hvad det vil sige at være dansk. Herhjemme er typiske eksempler som nævnt tidligere det stereotype billede af vores vikingeforfædre, samt fortællingen om Anden Verdenskrig og modstandsbevægelsens modige kamp mod nazisterne. Sådanne fortællinger kan ifølge Damsager ikke betegnes som erindring, da vi ikke selv har været til stede, da begivenhederne udspillede sig, hvorfor en definition af erindringsbegrebet, der også indeholder den formidlede erindring, ifølge Damsager ikke kan gøre sig gældende. Hvis Damsagers definition godtages, er talen om kollektiv erindring således i mange tilfælde misbrug af erindringsbegrebet og derfor ikke et brugbart begreb. Men måske er det i højere grad Damsagers definition af erindringen, der må karakteriseres som værende for snæver og unuanceret.
Først og fremmest kan det nævnes, at det som nævnt kan være vanskeligt at adskille det selvoplevede fra det formidlede, og dernæst mener jeg ikke at kunne finde plausibel argumentation for, at vi ikke skulle være i stand til at indoptage formidlede fortællinger som en integreret del af personligheden. Blot fordi man ikke selv var vidne til en begivenhed, kan denne jo godt påvirke og blive både identitetsskabende og betydningsdannende for den enkelte eller gruppen – jævnfør Ecos eksempel med den glemte golfkrig. Det moderne menneske er jo ud over sit eget snævre erfaringsrum også en del af en globaliseret verden og en idé om en verdenshistorie, der udvider det individuelle erfaringsrum og disse eksterne fortællinger indvirker hele tiden på måden, hvorpå tilværelsen føres. Et oplagt eksempel er erindringen om Holocaust. For på trods af at vi ikke har oplevet det på egen krop, har også min generation et minde om krigen. En kollektiv erindring vi har erhvervet gennem film, bøger og øjenvidnefortællinger og for mange vil denne bevidsthed om de manges lidelser have en betydning eksempelvis i forhold til valg af politisk standpunkt, idet de fleste nærer et håb om, at sådanne grusomheder aldrig skal gentage sig.    

Opsummering
Hermed kan det konkluderes, at termen kollektiv erindring er brugbart i det omfang, at enhver uomgængeligt påvirkes af omgivelserne, og med samme omgivelser vil dele af forskellige individers erindring have visse ligheder. Hvad vi mindes er således ikke tilfældigt, hvorfor grupper af mennesker kan påvirkes til at erindre bestemte begivenheder eller udlægninger af fortiden bedre end andre og i et bestemt lys, der igen er bestemt af, hvorledes disse begivenheder præsenteres i offentligheden. Men samtidig er argumentet her, at erindringen også har en selvstændig karakter, hvormed der altid vil være et gensidigt samspil mellem egne personlige erfaringer og de formidlede dele af fortiden, der giver os en følelse af ikke blot personlig identitet, men også et tilhørsforhold til forskellige grupperinger. Eksempler på sådanne grupperinger spænder bredt. Lige fra den nære familie til religiøse og etniske grupper og videre til det nationale tilhørsforhold.

Endvidere skal det nævnes, at kollektiv erindring i vidt omfang handler om de grundfortællinger, som florerer i de fleste samfund og som skaber tilknytning til en fælles fortid. Det er fortællinger om en fortid, der imidlertid ikke nødvendigvis behøver at afspejle de faktiske fortidige begivenheder. Fx ses det til tider i politikeres brug af historien, at det er en udlægning af den fortid, som findes mest anvendelig i dannelsen af en samfundsmæssig sammenhængskraft og konsensus. Eksempelvis i forbindelse med nationsbygningen blev der lagt vægt på de faktorer, der kunne styrke den indre sammenhængskraft i nationen. De nationale sejre frem for nederlagene blev således typisk fremhævet. Således blev nationsdannelsen eksempelvis udtrykt i 1882 af den franske religionshistoriker Ernest Renan: ”Mennesket, mine herrer, er ikke nogen skabelse af øjeblikket. Nationen er lige som individet højdepunktet i en lang fortid af anstrengelser, ofre og hengivelse. Dyrkelsen af forgængerne er den mest legitime af alle kulter; det forgangne har gjort os til det, vi er. En heroisk fortid, store mænd, berømmelse (ægte, mener jeg) – det er den samfundsmæssige kapital, som man bygger en national idé på”.       
Med introduktionen af grundfortællingen er vi hermed nået til et punkt, hvor den kollektive erindring ofte kolliderer, men på andre punkter også smelter sammen med historievidenskaben, hvorfor det på nuværende tidspunkt er på sin plads at vende opmærksomheden mod specialets andet afklaringsområde; nemlig historievidenskaben. 

Erkendelse af fortiden som videnskab

Ligesom det blev anset som en umulighed at lave en udtømmende definitionen af kollektiv erindring, gør de samme vilkår sig gældende i behandlingen af faghistorien. Som antydet ovenfor samt i behandlingen af det førvidenskabelige historiebegreb har et fortællende narrativt element oplevet en renæssance indenfor faghistorien i de seneste år. Da denne tilgang ved et første øjekast på den brede vifte af perspektiver, der er, tiltaler mig både i forhold til sandhedsbegreb, det normatives rolle samt relevanskriterier, vil hovedvægten af afsnittet således kredse herom, og de opstillede emneområder i problemformuleringen vil hovedsageligt blive besvaret herudfra.

Historie - erkendelse af menneskets tidslighed 
Det indledende afsnit vedrørende erindringsbegrebets udvikling havde sit udspring i ordets etymologi, der førte mig i retning af begrebets nære tilknytning til inderliggørelsen. 
Selvom jeg så vidt muligt forsøger at udkrystallisere historiebegrebet og anvende dets underbetydninger, kommer man dog ikke udenom en stillingtagen til selve historiebegrebet, hvorfor der, inden et sandhedsbegreb vil blive forsøgt udviklet, ligeledes skal kastes et blik på det flertydige begreb historie. Som Jensen pointerer, så har den danske faghistorie oftest arbejdet ud fra et historiebegreb, der er centreret omkring historie som værende lig fortiden. Men i lyset af begrebets oprindelige betydning er der imidlertid intet, der direkte understøtter et sådant perspektiv. Eksempelvis peger historievidenskabens fader, Herodots brug af begrebet nærmere i retning af en definition der lyder på: ”Indbegrebet af, hvad man er naaet til ved Erfaring og iagttagelse.”  En definition der, på trods af at nøgleordet erfaring peger mod fortiden, ifølge Jensen også må indeholde nutiden og fremtiden for at blive brugbar. For erfaringen bliver først for alvor relevant i kraft af sin rolle som værende medindflydende på både nutidige og fremtidige handlinger. Her ses tydeligt Jensens afstandstagen fra den antikvariske beskæftigelse med fortiden som en død og på forhånd fastlagt størrelse.  
Etymologisk ordbog henviser også til det græske som historiebegrebets oprindelse, for det udspringer af termen histór, der igen udspringer af wid-tór, som betyder at lære at kende, indse eller vide. Derudover synes synet at spille en rolle, idet historiebegrebets latinske rod er videre, der betyder at se. Hovedvægten her ligger således på historie i betydningen erkendelse. Umiddelbart er der langt herfra til de forskellige måder, hvorpå begrebet i dag opfattes, men på trods heraf kan et tilbageblik på begrebets rod hjælpe til i indkredsningen af en række kendetegn, som stadig er essentielle. 
En af Jensens mest brugte formuleringer er, at vi både er historiefrembragte og –bringende. Når mennesket og den verden, der omgiver det, altså er et produkt af både dets fortid og forventningerne til fremtiden, vil en indsigt i det fortidige nødvendigvis også resultere i en større selvindsigt samt kendskab til det omgivende nutidige samfund. Når alt kommer til alt, så bunder megen beskæftigelse med fortiden jo i et ønske om at forstå nutiden og gribe ind i fremtiden. Hermed synes de ovenstående termer såsom vide, kende og se at være brugbare, da historiebegrebet i høj grad stadig forbindes med erkendelsesbegrebet. 

Med indførelsen af begreberne fortid, nutid og fremtid tydeliggøres imidlertid en afgørende forskel på den antikke brug af historiebegrebet og den nutidige. Det, der her hentydes til, er selvfølgelig tidsbegrebets manglende tilstedeværelse i det oprindelige historiebegreb. Som nævnt i problemformuleringen er begreber foranderlige størrelser, og en indkredsning af historiebegrebet, der skal kunne dække en nutidig brug, er vanskelig at forestille sig uden en inddragelse af tiden. At tidsbegrebet ikke altid har været centralt er imidlertid ikke så underligt, for som der tidligere er redegjort for, var udviklingstanken ikke dominerende i antikken. Derimod var tidsopfattelsen cyklisk, og der taltes for den sande værens uforanderlighed. Erkendelse var hermed lig en indsigt i evige og absolutte sandheder. Først med et større fokus på omverdenen som bestående af processer, der forandres og som forskellige epoker, der efterfølger hinanden, bliver tiden relevant i forbindelse med erkendelsesbegrebet.
I og med tidens rolle kan der argumenteres for det historiske som en bestemt anskuelsesform eller erkendelse. Denne tanke er at finde hos Rüsen, hvor historie betegnes som menneskets måde at begribe og give mening til tiden: ”What is history? In respect to the anthropologically universal function of orientating human life by culture the answer is very simple: history is time which has gained sense and meaning. History is meaningful and sense-bearing time. It combines past, present and future in a way that human beings can in the tense intersection of remembered past and expected future.”  
Accepteres Rüsens definition, tydeliggøres yderligere den omstændighed, at et historiebegreb, der sætter historie lig fortiden, ikke er dækkende. At faghistoriens forskningsområde hovedsageligt er fortidige begivenheder (grunden til det forsigtige hovedsageligt er, at der til tider også tales om samtidshistorie), er tydeligt for enhver, men hvad der hertil skal føjes, er de intentioner, der ofte ligger bag, og som bunder i en mere grundlæggende erkendetrang, hvis higen ikke blot er efter en indsigt i det forgangne, men i lige så høj grad det eksisterende samt det, der skal komme. Rüsen pointerer også, at for at der kan være tale om historie, skal menneskets tidslige erfaringer og frembringelser være centrale. En undersøgelse af eksempelvis jordbundens forandring over tid er altså kun historie i det omfang, at den sættes i relation til dens betydning for mennesket og dets handlemuligheder. Det historiske kan dermed sammenfattes som beskæftigelsen med de dele af fortiden, der har betydning for menneskets nuværende ageren i verden og orientering mod fremtiden.
Hertil nævner Rüsen, at denne given mening til tiden, som historie er, bunder i en grundlæggende angst. En angst forårsaget af forestillingen om en foranderlig omverden, hvor fremtiden er uforudsigelig og nutiden kan synes meningsløs. Men historien, mener Rüsen, kan afhjælpe denne angst, og skabe en fornemmelse af tryghed, idet den åbner muligheden for at se meningsfulde mønstre i tidens strøm. Hermed er historiebevidstheden menneskets forudsætning for at kunne orientere sig i tiden og for selv at være med til at forme fremtiden. Om det meningsfulde er et væsenstræk ved virkeligheden i ontologisk forstand, eller noget som mennesket tilskriver den, kan problematiseres, hvilket jeg vil vende tilbage til, når sandhedsbegrebet skal diskuteres, for nu og her er det centrale, at der er blevet kastet lys på, at historie ud over beskæftigelsen med fortiden også er en bestemt anskuelsesform; nemlig erkendelsen af mennesket og dets omgivelser som tidslige.
Når der tales om, hvad det vil sige at leve historisk, må der derfor lægges vægt på netop bevidstheden om mennesket som et tidsligt væsen – en bevidsthed der vel at mærke selv er præget af tid og forandring, idet den som nævnt eksempelvis ikke var udpræget i antikken.      
En indkredsning af historiebegrebet kan vanskeligt blive andet end temmelig bred, eftersom begrebet henviser til et bredt spektrum af tilgange til kombinationen af tid og erkendelse – fra bedstemoderen, der fortæller anekdoter, til den stringente videnskabelige publikation, hvorfor jeg også i videst mulig omfang har afholdt mig fra at anvende denne flertydige betegnelse. Sigtet var her at henlede opmærksomheden på, at historie ikke blot er en beskæftigelse med fortiden, men ligeså meget med tid eller forandring som sådan. Men for at komme tilbage til undersøgelsens egentlige formål – en analyse af forholdet mellem den kollektive erindring (som jo også kan gå under betegnelsen historie)og historievidenskaben, vil den resterende del af afsnittet udelukkende beskæftige sig med historie som faglig disciplin.

Historievidenskab og andre fag – lidt om det sande
En af kernekonflikterne inden for historievidenskaben udspringer af spørgsmålet om, hvorledes og om det overhovedet er muligt at nå til erkendelse af fortidige forhold; blandt andet fordi fortiden i ontologisk forstand jo er væk for bestandig. Med andre ord, så eksisterer faghistoriens undersøgelsesobjekt kun i form af de spor, som det fortidige har efterladt sig. Dette er grunden til, at eksempelvis Ricoeur karakteriserer videnskabens resultater som middelbare. Sammenlignet med andre videnskaber synes historievidenskaben i denne forbindelse dog ikke at være så særegen, for i selve begrebet, der jo bunder i at skabe viden, ligger jo, at det netop handler om at etablere en erkendelse, der ikke er umiddelbart tilgængelig. Jeg er bevidst om, at der her er tale om en grov forenkling, fx vil en biolog, der opdager en ny art, med rette kunne hævde at have etableret en ny erkendelse, som netop var umiddelbar tilgængelig. Men ikke desto mindre er det vigtigt at holde sig for øje, at ikke kun historievidenskaben kæmper med problemet om, at dets objekt ikke er direkte tilgængeligt – for som det også blev nævnt i problemformuleringen, så vil fx mange af naturvidenskabens resultater afhænge af de måleredskaber, der er blevet anvendt, hvormed verden i sig selv til stadighed undslipper sig erkendelsen.  
En anden omstændighed, der kan problematisere et absolut sandhedsbegreb både for faghistorien og de øvrige videnskaber, er som nævnt i problemformuleringen (s. 6) den uendelige regres, som alle videnskabsgrene ender ud i, hvis det forsøges begrundet, hvorfor noget anses som værende absolut sandt. Kastes der derudover et nærmere blik på de enkelte teoridannelser, som gør sig gældende indenfor ikke blot faghistorien, men derimod en bred vifte af videnskabelige discipliner, så vil mange ofte kun fungere indenfor sit eget system, hvorimod fundamentet begynder at vakle, hvis der sættes spørgsmålstegn ved selve systemet. Således kan det hævdes, at et hermeneutisk/dialektisk udgangspunkt graver sin egen grav, idet opnåelsen af viden her er en kumulativ proces – hvor man til stadighed arbejder sig nærmere og nærmere sandheden, men aldrig er i stand til at nå den, og hvis den nås, kan det aldrig med sikkerhed fastslås, at den faktisk er nået. Dette videnssyn implicerer, at teorien selv også blot er et stadie på vejen mod højere erkendelse, og at den sandsynligvis over tid vil blive udskiftet med en, som er endnu mere anvendelig. Samme princip gør sig i øvrigt gældende, hvis der opereres med et videnssyn, der bygger på paradigmetanken. 
Selv det empiristiske verifikationsprincip får problemer, når fokus rettes mod selve systemets validitet, for selve empirismens hovedtese, om at videnskabens resultater skal kunne iagttages og efterprøves eksperimentelt, kan ikke selv bevises ud fra egne sandhedskriterier. 
Der kan dog argumenteres for, at en undtagelse er logikken og matematikkens domæne, idet resultaterne her kan opnås rent a priori, men fælles for både logikken og matematikken er også, at godt nok er de anvendelige som redskaber i den videnskabelige praksis, men i sig selv siger de intet om verden. 
Alt i alt må det nok accepteres, at jagten på det ultimativt sande, hvad angår verdens beskaffenhed, er endeløs, hvorfor et absolut sandhedsbegreb med god nytte kan skiftes ud med et mere pragmatisk orienteret. For selvom vi intet kan fastslå med sikkerhed, kan der stadig siges meget meningsfuldt – også om det fortidige. I denne forbindelse pointerer den danske filosof David Favrholdt det nyttige i at skelne mellem det erkendelsesteoretiske begrundelsesproblem og en commonsense opfattelse af sandheden, der i den daglige omgang med fortiden giver os mulighed for at hævde eksistensen af visse kendsgerninger vedrørende fortiden. Således kan vi ud fra vores commonsense med rette hævde, at det er sandt, at Christian d. IV var Danmarks konge fra 1588-1648, at der var en Første Verdenskrig o.s.v.  
En af de forskelle, der er blevet fokuseret på, når historievidenskaben er blevet sammenlignet med fx naturvidenskaberne, er dens manglende evne til at udlede generelle lovmæssigheder, idet den ofte beskæftiger sig med individuelle unikke fænomener. Traditionelt set er faghistorien derfor blevet placeret som en idiografisk til forskel fra en nomotetisk videnskab. Rüsen lægger vægt på, at historievidenskaben sammenlignet med de nomotetisk orienterede videnskaber anvender narrative forklaringsmodeller, men at disse på ingen måde skal forstås som værende underlegne de lovmæssighedsorienterede forklaringer. Kun ud fra et positivistisk perspektiv er dette tilfældet, for ifølge Rüsen kan videnskabelighed såvel som begrundes ud fra et krav om lovmæssigheder også være grundet i principper vedrørende argumentationsform, begrebsliggørelse og metode. Vigtigt er det også, at selv de såkaldt nomotetiske discipliner som eksempelvis fysikken i visser tilfælde bedriver videnskab, der ikke kan beskrives ved hjælp af lovmæssigheder. Eksempler herpå er kvantefysik og radioaktivitet. Vi er i dag langt fra René Descartes (1596-1650) påstand om, at en virkning aldrig kan være mere omfattende end dens årsag - et aspekt som fx kaosteorien pointerer, idet den peger på, at mikroskopiske hændelser, der ikke umiddelbart lader sig måle, kan have enorme uforudsete konsekvenser. Sagt med Favrholdts ord: ”Hvis en sommerfugl slår med vingerne i Brasilien, kan det være starten til en orkan over Texas tre måneder senere”.  

Mark Bevir har i artiklen Objectivity in History en interessant tilgang til problemet. Bevir tager udgangspunkt i det simple fact, at vi lever i verden på en måde, der faktisk virker, og hvis en stor del, af hvad vi sansede og opfattede som sandt, ikke stemte overens med den virkelighed, der netop virker på os, så ville vi ikke kunne fungere og overleve: ”Crucially, our knowledge provides us with an understanding of the world, our understanding of the world guides our actions in the world, and our actions in the world generally work out more or less as we expect. In contrast, a radically false understanding of the world would prove unsustainable because it would lead us to act in ways which would prove unsustainable.” Denne pragmatiske indgangsvinkel viderefører Bevir i retning af en konsensusorienteret sandhedsteori, idet han plæderer for intersubjektivitet som værende målestok for videnskabelig pålidelighed og vederhæftighed, hvor faghistoriens resultater via et dialektisk spil mellem rivaliserende fortolkninger hele tiden udvikles og opnår en højere præcisionsgrad. 
Jeg er i udgangspunktet helt enig i Bevirs argumentation for erkendelsens pålidelighed, men når der som i dette tilfælde tages udgangspunkt i historievidenskaben, skal man have visse faktorer in mente. For er det eksempelvis antikken, man beskæftiger sig med, begynder argumentationen at vakle. Bevirs tese giver nemlig kun mening så længe den udelukkende omtaler, de dele af fortiden, der fortsat indvirker på vores livsførelse. I tilfælde af at vi eksempelvis havde en ”falsk” opfattelse af begivenheder, der udspillede sig for flere tusinde år siden, ville dette sandsynligvis ikke forhindre os i at agere fornuftigt i nutiden.   
En anden faldgrube ved at læne sig op af intersubjektivitet som målestok for validitet, skal også nævnes; nemlig princippet om diskursernes magt, der først og fremmest er blevet formuleret af Michel Foucault (1926-1984). Ifølge ham sætter en dominerende elite dagsordenen ved at italesætte samfundet i ekskluderende diskurser. Hermed vil der også i universitetsverdenen herske et udelukkelsesprincip, idet der er klare regler for, hvem der må tale om hvad, hvornår der må tales o.s.v.  Men når alt kommer til alt er det vanskeligt at forestille sig et alternativ til et ideal om at gøre måden, hvorpå man er fremkommet til et bestemt resultat gennemskuelig, samt bibeholdelsen af åbenhed overfor fagfællers kritik (her ville Foucault sandsynligvis indvende, at fagfællerne jo er opdraget indenfor selv samme diskurs, hvorfor en reel kritik slet ikke er mulig). Som det blev fastslået i definitionen af kollektiv erindring, så påvirkes alle selvsagt af omgivelserne, men det er omstændigheder, der ikke er til at komme udenom. Derfor må den bedste løsning stadig være at fokusere på idealer såsom intersubjektivitet og åbenhed, da disse trods åbenlyse problematikker, synes indenfor rækkevidde.
Dvæles der yderligere ved sandhedsproblematikken er det i forlængelse af Bevirs pragmatiske tese vigtigt at holde sig for øje, at selvom vi, når alt kommer til alt, er nødsaget til at binde videnskaben op på et håb om, at hvad der erkendes til en vis grad korrelerer med verden i ontologisk forstand - i dette tilfælde den ontologiske fortid - så udarbejdes der jo til stadighed nye faghistoriske analyser, der virker i den forstand, at de er i stand til at overbevise om deres rigtighed. Grunden hertil er, at vi jo trods alt er i besiddelse af fortidens spor, som kan fortælle en os en hel del. Og selvom disse spor kan fortælle forskellige historier alt afhængig af, hvem der fortæller og hvad der ønskes fortalt, så kan kilderne ikke drejes i vilkårlig retning, hvormed det faktisk via rationel afvejning af forskellige tolkningers argumentationer og kildebrug bliver muligt at tage stilling til plausibiliteten af en bestemt udlægning af fortidige begivenheder. 

 Facts versus fiktion - videnskabelighed versus det narrative
Grunden, til at specielt historievidenskaben har kæmpet med objektivitetsproblematikken, er sandsynligvis, at historieskrivningen traditionelt set er blevet placeret et sted mellem kunst og videnskab. Årsagen til dette er, at videnskaben både har skullet favne kravet om en forskning, der hviler på et empirisk orienteret kildegrundlag, hvormed skildringen bliver så virkelighedstro som muligt, samt et ideal om at dens resultater skal fremstilles poetisk, levende og læsevenligt. I det sidste århundrede har fokus primært hvilet på førstnævnte, men noget tyder på, at denne tendens er ved at vende.
I forhold til erkendelsen af fortiden har den sproglige vending impliceret, at videnskabelige afhandlinger om det fortidige er blevet betegnet som værende ren konstruktion, da man aldrig kan komme ud over den sproglige ramme, der former vores erkendelse. En tankegang, der kan føres helt tilbage til Immanuel Kant (1724-1804), der anså erkendelsen som formidlet gennem de to anskuelsesformer rummet og tiden, hvorved al erkendelse blev begrænset til at omfatte verden, som den ser ud efter at have været en tur gennem erkendelsesapparatet.
I forhold til sproget er det interessante i denne forbindelse at stille spørgsmålet, om vores sproglige forudsætninger udelukkende begrænser erkendelsen, eller hvorvidt sproget faktisk kan hævdes at bidrage positivt i erkendelsen af fortiden. Først og fremmest vil der blive lagt vægt på skriftsproget, idet tænkere som Hayden White har plæderet for umuligheden i at indfange den fortidige virkelighed på skrift, da enhver fremstilling er udtryk for og styret af en bestemt litterær genre. Enhver udlægning af et fortidigt forløb hævdes således at være underlagt visse narrative strukturer, hvorfor det er relevant at kaste lys på dette fortællende element og de begrænsninger eller udvidelser, det kan tilføje erkendelsen af fortiden. 

At et fortællende eller sågar fiktivt element er en uomgængelig del af enhver fremstilling af fortiden, hersker der ikke længere den store tvivl om, problemet derimod er hvilke erkendelsesteoretiske konsekvenser dette får. Dorthe Gert Simonsen har i værket Tegnets tid – Fortid, historie og historicitet efter den sproglige vending (2003) genoptaget Hayden Whites idéer om det narrative som noget, historikeren trækker ned over fortiden. Ikke blot fortiden men virkeligheden som sådan anses her som værende intet andet end en kaotisk strøm af begivenheder, der i sig selv er meningsløse, men som tilskrives en mening, idet historikeren via fortællingen giver dem et plot. Argumentet er, at vi alle ser virkeligheden ud fra eget perspektiv, hvormed der kan hævdes at eksistere et hav af forskellige fortider, der hver især er lige sande, eftersom fortiden jo blev erfaret forskelligt af dets mange aktører. Ligesom der altså findes et utal af erfarede fortider, så kan der også i nutiden fortælles et utal af fortællinger om det fortidige med lige stor gyldighed, alt afhængig af den vinkel, som historikeren vælger. Det er således historikeren, der tilskriver et plot med begyndelse, midte og slutning på strømmen af begivenheder. Så selv hvis der skulle findes en art total fortidig virkelighed – bagved de forskellige måder, hvorpå den er blevet erfaret, så vil vi aldrig kunne fortælle den, da et sådant metaperspektiv er en umulighed.     
Et lignende synspunkt er som nævnt i forskningsoversigten at finde hos Samuel, der i sit forsøg på at dreje faghistoriens fremstillinger i en retning væk fra det tørre og saglige imod det levendegjorte, kommenterer således på emnet: ”The art of historical writing is that of making a master narrative out of chaos (…) Our categories make individuals into representative types. We give an ordered sequence, with a beginning, a middle and an end, to events which to the participants themselves may have seemed quite random.”   

Den amerikanske filosof David Carr har en markant anderledes tilgang til emnet end Simonsen og Samuels, idet han i værket Time, Narrative and History (1986) hævder, at det fortællende element ikke blot er uomgængeligt, men også en i epistemologisk forstand nødvendig del af enhver historisk fremstilling. Grunden hertil er, at Carr mener, at ikke blot videreformidlingen af vores erkendelse er narrativt bestemt, men at livet som sådan har en narrativ struktur. Inspireret af den fænomenologiske tradition, specielt Edmund Husserl (1859-1938) og Martin Heidegger (1889-1976), henleder Carr vores opmærksomhed på, hvad det vil sige at leve som et tidsligt væsen. Her kommer rettetheden i fokus, for i sin tilværelse retter mennesket sig til stadighed mod bestemte ting. Med fænomenologiske termer kan det hævdes, at et grundvilkår for den menneskelige tilværelse er dens intentionalitet. Carrs pointe er, at vi via intentionaliteten selv former tilværelsen. Det vil sige at vi betragter livet som en stor fortælling, en væren-til-døden der igen udgøres af et hav af delfortællinger. Hovedtesen er således, at det narrative ikke er noget, der tilskrives en ustruktureret strøm af indtryk, for at give tilværelsen form, men at livet i sig selv på det førsproglige plan har narrativ struktur. For når vi navigerer i verden, er det ikke tilfældigt. Vi strukturerer derimod tilværelsen med udgangspunkt i erindringen af fortiden samt forventningerne til fremtiden. Hermed kædes begivenhederne i bevidstheden sammen til et sammenhængende hele med begyndelse, midte og ende, og vi agerer konstant ud fra vores intention om, hvorledes vi ønsker, at vores livs fortælling skal udarte sig: ”The actions and sufferings of life can be viewed as a process af telling ourselves stories, listening to those stories, and acting them out or living them through (…) Sometimes we must change the story to accommodate the events, sometimes we change the events, by acting, to accommodate the story. It is not the case (…) that we first live and act and then afterward, seated around the fire as it were, tell about what we have done, thereby creating something entirely new thanks to a new perspective.” 
Som illustration på intentionaliteten der er forudsætning for menneskets væren som et tidsligt væsen, bruger Carr melodien som eksempel; for samtidig med at der lyttes til tonerne, der udstrømmer nu og her i øjeblikket, fastholdes de forudgående elementer (retention) samtidig med at opmærksomheden ligeledes rettes mod det, der skal komme efterfølgende (protention). Herved skabes der en fornemmelse af melodien som en samlet enhed, og ligeledes forholder det sig ifølge Carr i alle andre aspekter af tilværelsen. Eksemplet er i øvrigt oprindeligt udtænkt af Augustin, der havde lignende tanker om tidslighed. 
Carr udvider yderligere tesen til også at omfatte et kollektivt aspekt, idet vi inddrager ikke blot egne levede fortællinger i vores erfaring og forventning, men også viderefører tidligere generationers fortællinger, hvormed historievidenskaben får mulighed for at komme på banen. Mennesket definerer således sig selv ud fra den større kontekst, det er en del af, og som det er historievidenskabens opgave at beskrive. Carr er her inspireret af Heideggers begreb om historicitet – altså menneskets væren som et historisk væsen, hvis selvforståelse påvirkes af fortiden, idet vi forstår os selv som arvtagere og videreførere af en bestemt tradition. 
Kastes blikket på denne undersøgelses foregående afsnit om historiebegrebets udvikling og indkredsningen af kollektiv erindring, synes tanken om historicitet eller historiebevidsthed som værende et menneskeligt grundvilkår at være i strid med påstanden om, at menneskets opfattelse af sig selv som del af en stor fremadskridende historie er et relativt nyt fænomen, der først for alvor fik luft under vingerne i kølvandet på den franske revolution. I slutningen af Time, Narrative and History bløder Carr da også lidt op, idet han her gør opmærksom på, at denne tilværelsens narrative strukturering ikke nødvendigvis er noget universelt almenmenneskeligt, men at den udelukkende er et uomgængeligt grundvilkår for os. Og med os henvises der primært til samfund, der deler den lineære tidsopfattelse og idéen om den enkeltes indplacering i en større begivenhedsrække med begyndelse, midte og ende.   

At fortiden kan udlægges på et væld af forskellige måder alt afhængig af forskerens udvælgelseskriterier i forhold til kildebrug, argumentation og fremstillingsform, er implicit i det funktionelle kildebegreb og der kan næppe skabes den store røre herom. Det er også evident, at sproget er medindflydende på måden, hvorpå en bestemt narrativ modtages. Om jeg i et projekt anvender termen kapitalisme eller markedsøkonomi er selvsagt ikke ligegyldigt i forhold til læserens opfattelse af mit budskab. Et eksempel herpå er at finde hos Rosenzweig og Thelen, der jo skulle kortlægge amerikanernes historiebevidsthed. I interviewene havde det således kolossal betydning, om der blev spurgt ind til respondenternes forhold til historie eller deres forhold til fortiden. Som nævnt i det foregående ville det være fejlagtigt at sætte lighedstegn mellem de to, men samtidig er det dog tankevækkende, hvor forskellige de associationer, som de to termer vakte, var. Således blev historie opfattet som formel, officiel og distancerende, hvorimod begrebet fortid blev relateret til den fortid, som den enkelte føler sig forbundet med som følge af familiære bånd eller national, religiøs eller etnisk tilknytning. 
Når det så er sagt, så synes nogle af de konsekvenser, som Simonsen og Samuels drager herom at være temmelig drastiske. For selv om vi alle opfatter verden forskelligt, så bebor vi, medmindre der påstås en eksistens af parallelle universer, alle den samme verden. Godt nok blev det i afsnittet om kollektiv erindring hævdet, at ikke to subjekter opfatter omverdenen overensstemmende, men samtidig hermed er det, som også Ricoeur har pointeret, vigtigt at fastholde troen på, at mange erfaringer er delte i kraft af de tætte bånd, der er mennesker i mellem. Som følge af menneskets konstante interageren i verden, mener jeg derfor, at der er belæg for at fastholde idéen om en fortid, der godt nok åbner op for et uendeligt antal af perspektiver, men hvor der stadig kan tales om nogle overordnede linier eller mønstre. 
Det vil altså sige, at de narrativer, der dannes af faghistorikeren, ikke er tilfældige. Om livet i sig selv har narrativ struktur kan næppe bevises, men fra en fænomenologisk vinkel, tør jeg godt påstå, at mange mennesker oplever deres tilværelse som en stor narrativ, der igen er konstitueret af mange små. Herudfra er det evident, at ligesom et enkelt livsforløb både kan fortælles på mange forskellige måder og med hovedvægten på forskellige aspekter, så vil der stadig være nogle begivenheder, der i et samlet livsforløb vil blive tillagt større betydning end andre. På samme måde er det med historikerens udlægning af den fortidige virkelighed, for ud over de utallige mikrohistorier, der kan fortælles meningsfuldt, så er der nogle begivenheder, der har haft betydning for om end ikke menneskeheden som sådan, så for store fællesskaber. En begivenhed som Holocaust har således influeret og influerer stadig på de fleste af os, hvilket gør den til en del af de generelle mønstre, som konstituerer vores opfattelse af, at nogle begivenheder er mere fundamentale og betydningsfulde end andre. Dette er en af grundene, tror jeg, til at der fortsat udgives værker, der eksempelvis fortæller Danmarks historie, selvom en sådan ifølge postmodernismen i bund og grund er umulig at fortælle.
   
Relevans – hvad kan videnskaben nytte. Videnskabelighed versus det normative
At beskæftige sig med fortiden kan ses i lyset af menneskets nysgerrighed i forhold til det fremmede og en higen efter indsigt i andre kulturer og livsformer. Men som det fremgår af både Kosellecks og Carrs idéer om historiebevidsthed, er det tydeligt, at menneskets fascination af fortiden også kan begrundes med, at det moderne menneske er et historisk væsen i den forstand, at det agerer i forhold til en erindret fortid (erfaringsrum) og en forventet fremtid (forventningshorisont). 
Dette er en konsekvens af, hvad Jensen beskriver som menneskets historiefrembringende aktiviteter. For med en åben forventningshorisont er det os selv, der skaber fremtiden og hermed, hvad der kan karakteriseres som morgendagens historieskrivning. Et vigtigt begreb er i denne forbindelse kontingens. For med idéen om en verden i forandring der ikke længere er teleologisk bestemt, og hvor begivenhederne kunne have artet sig anderledes som følge af menneskelig indgriben, bliver beskæftigelsen med fortiden centralt som redskab til at styre udviklingen i en bestemt retning.
Her er det relevant at inddrage Jensen yderligere, idet han netop ser som en af videnskabens fornemste opgaver at tage del i den politiske debat. Rent konkret kan dette realiseres, fordi de historiske fremstillinger ofte er i stand til at vise baggrunden for, hvorfor vi tænker og handler, som vi gør. Jensen mener altså, at det er faghistoriens opgave at gøre de erindringsfællesskaber og traditioner, der hersker i et samfund gennemskuelige. Hermed bliver det muligt at tage stilling til eksempelvis politikernes handlingsgrundlag og de normer, de referer til, på en mere reflekteret måde. Og ved at undersøge det fundament, som gældende normer og værdier hviler på, kan forskningen også være med til at udfordre disse og sågar medvirke til dannelsen af nye. 
Her er det vigtigt at være opmærksom på, at der i overensstemmelse med god forskningsskik netop lægges vægt på, at historikerens undersøgelser skal være funderet i et sagligt analyse- og afklaringsarbejde. Skrives der fx i decideret partipolitisk øjemed med henblik på at omvende læserne til en bestemt ideologi, mener jeg, at historikeren bevæger sig over grænsen for, hvad der kan karakteriseres som videnskabelighed. Grænsen mellem at forholde sig kritisk til en gældende politik på en måde, der både er samfundsmæssig relevant, men som ikke selv går hen og bliver til politik og i værste fald manipulation, er tydeligvis hårfin og her må der endnu engang refereres til intersubjektiviteten som det bedste bud på en løsning. For heldigvis er det muligt for andre forskere af anden politisk observans at gå i debat med et synspunkt og gå forskningsresultaterne i kortene ved fx at tjekke kildegrundlaget.  

Tages der som her udgangspunkt i et videnskabssyn, hvor et normativt element ikke er et fyord, men endda til tider kan bidrage positivt til den videnskabelige praksis, er det ikke vanskeligt at se, hvorfor historievidenskaben kan gøre mere nytte end blot at tilfredsstille en intellektualistisk trang til at vide, hvad der skete i fortiden.   
Som nævnt udtrykker Rüsen et synspunkt, hvor historievidenskaben bidrager til dannelsen af mening, temporal orientering og ikke mindst identitet. Identitet handler om overensstemmelse – at stemme overens med sig selv. Men herudover bruges begrebet også i forbindelse med den tyske idealisme (her tænkes specielt på Hegel), hvor identitet handler om selverkendelse. En selverkendelse, der opnås via erkendelsen af omverdenen. Denne sprogbrug går igen i Rüsens sprogbrug, da identitet er her et spørgsmål om, at man, ved at få indsigt i tidligere generationers liv og handlemåder og gør disse til en del af eget handlingsgrundlag, opnår en højere grad af selverkendelse. 
At dette til tider kan være problematisk, er Rüsen bevidst om, for godt nok er det herligt at identificere sig selv med fortidens helte og store bedrifter, men hvad med en begivenhed som Holocaust? Holocaust er ofte blevet betegnet som en art grænsebegivenhed i kraft af dens i bund og grund meningsløse og grufulde karakter. Men Holocaust er en del af Tysklands fortid og hermed også en del af det tyske folks identitet. I denne forbindelse ser Rüsen det som videnskabens opgave at være medvirkende til at gennemarbejde dette traume. Det faghistorien kan bidrage med, er at fremstille begivenhederne autentisk og hvor vanskeligt det end kan være i forbindelse med Holocaust, at gøre dem forståelige. I stedet for således at eksternalisere Nazityskland, som noget udefrakommende, der greb landet, mener Rüsen, at tyskerne blandt andet ved hjælp af forskning på området, skal erkende at også Holocaust er en del af, hvem de er, og at landet kun kommer igennem smerten ved at acceptere dette. Ved at indoptage holocaust som en del af sin nationale identitet, bevæger man sig samtidig fra en ren fordømmelse af fortiden til en erkendelse af, at Holocaust i al dens grusomhed ikke blev udført af fanden selv, men af ens eget folk, hvorfor risikoen, for at noget ligeså horribelt kan ske igen, foreligger.  Som tillæg til videnskabens rolle som normdannende, er det tydeligt, at også i denne forbindelse må videnskabens funktion ses som mere end blot den rene beskrivelse af det fortidige.

Videreformidlingen
Historievidenskabens relevans kan altså begrundes med dens evne til at være medvirkende til at fortiden kan blive indoptaget som en del af identitet og handlingsgrundlag. Dette er imidlertid betinget af muligheden for indlevelse i de fortidige aktørers livsverden og denne indlevelse, mener jeg, er igen betinget af måden, hvorpå faghistorikeren fremlægger sine resultater for modtagerne. Helt centralt i forhold til videreformidlingen er benyttelsen af en levende fortællestil, hvor der netop åbnes op for muligheden for en indlevelse i det fortalte. En skelnen mellem det dynamiske og det passive er og har været et gennemgående træk i denne undersøgelse, og også i denne forbindelse er de to aspekter relevante at inddrage. Grunden hertil er tesen om, at en aktiv medvirken fra modtagerens side vil medføre, at en tilegnelse af et bestemt stof ikke blot fører til en ophobning af informationer, men at disse informationer integreres som en del af vores samlede orientering i tilværelsen. Ved at kalde på en involverethed fra modtagerens side – eksempelvis ved gennem fortællingen at præsentere et bestemt begivenhedsforløb, hvori rigtige mennesker, deres tanker og følelser indgår, uden at alle pointer serveres på et sølvfad, således at modtagerens fantasi og fortolkningslyst pirres – vil modtageren gå ind i fortællingen og gribe denne. Hermed bliver modtageren ikke blot tilskuer, men en aktiv deltager i processen. Endnu engang kan der således drages nytte af Platons tanker med hensyn til det nyttige i en læring, der går ud over en vanemæssig mulighed for at gentage et tillært stof. Lignende tanker er i øvrigt at finde hos filosoffen John Dewey (1859-1952).
For at kaste yderligere lys på tesen er det relevant at inddrage filosoffen Mogens Pahuus’ skelnen mellem henholdsvis spredthed og samlethed. Spredthed (eller adspredelsen) har en flyvsk karakter, hvor man bombarderes med forskellige udefrakommende indtryk, hvorimod man, når man involverer sig på et dybere plan, er til stede i situationen ud fra en enhedsmæssig rettethed, der gør én i stand til henholdsvis at gribe og blive grebet af omverdenen.  En læringsmetode, hvor netop inderliggørelse således bliver et nøglebegreb. Ricoeur udtrykker fordelen ved en narrativ formidling, der åbner op for inderliggørelse og involverethed som følger: ”Fiction gives eyes to the horrified narrator. Yes to see and to weep. The present state of literature on the Holocaust provides ample proof of this. Either one counts the cadavers or one tells the story of the victims.”
Problemet er selvfølgelig, at en gylden middelvej skal findes mellem den tørre, saglige gengivelse af facts og den mere poetiske form, der opfordrer til involverethed. For vigtigt er det, at meningen med de pointer, der bliver fremlagt, ikke går tabt i ønsket om at fremkalde en indlevelse. Eksempelvis et digt kræver således maksimal involverethed, men samtidig åbner det op for et uendeligt antal forskellige fortolkninger, hvilket historievidenskabens fremstillinger nødigt skulle ende ud i. Væsentligt er det altså, at en fremstilling i forsøget på at skabe involverethed i forhold til læseren, kan ende med at give køb på netop sagligheden. 
Ricoeur er i denne forbindelse inde på at en historisk fremstilling, samtidig med at den skal kunne vække de døde, også er underlagt en pagt med læseren om, at fortiden fremstilles så eksakt som muligt. En eksakthed der er muliggjort, idet historikeren netop er distanceret fra det fortidige og kan se begivenhederne i et større perspektiv uden at være personligt involveret. Dette, mener Ricoeur, er et af problemerne med samtidshistorie, da det jo ikke er muligt at vække de døde, der endnu ikke er begravet. Ricoeur låner i denne forbindelse begrebet epoché fra Husserl. Termen refererer i korte træk til idealet om, at videnskabsmanden skal sætte parentes om egen livsverden, fordomme, normer o.s.v. for udelukkende at se på sagen selv, som den fremstår, når alle disse lag er pillet fra. Men min tese er, at en sådan epoché er en umulighed. Selvfølgelig skal man stile efter at bedømme fortiden ud fra dens egne forudsætninger, men al forskning vil være påvirket af den tid og de gældende normer, indenfor hvilke den bedrives, idet disse er en så indgroet del af den enkelte, at man ikke bare kan lægge dem fra sig i forskningsprocessen. 
Opsummering
Den videnskabsteoretiske position, der her er blevet fremlagt, tager sit udgangspunkt i, at faghistoriens objekt er at forklare og forstå menneskets handlen som et tidsligt væsen, der orienterer sig ved hjælp af en erindret fortid og en forventet fremtid. Ved at beskæftige sig især med det fortidige bliver historikeren i stand til at afklare de normer, der er karakteristiske for et samfund.
Men fortiden i ontologisk forstand kan vi aldrig nå, hvorfor et sandhedsbegreb må hvile på et pragmatisk grundlag om konsensus og intersubjektivitet. Dette implicerer imidlertid ikke fuldkommen relativitet. For ligesom visse begivenheder tillægges mere betydning end andre, så kan visse tolkninger af fortiden decideret afvises som følge af kildemisbrug.
Med hensyn til fremstillingsform blev narrativitet fremhævet, idet et sådant kalder på indlevelse fra læserens side, samtidig med at det ikke hindrer videnskabelighed. Her blev specielt Carrs teori om livet selv som narrativt struktureret fremhævet, idet en narrativ udlægning af det fortidige hermed ikke længere er noget, der senere bliver tilskrevet en begivenhed, men derimod et aspekt, der gør beskrivelsen mere virkelighedstro.
I forhold til fagets relevans er dets identitetsdannende og i visse tilfælde normskabende karakter værd at fremhæve. Videnskabssynet, der her præsenteres, er således præget af idealet om en dynamisk faghistorie, der griber ind i folks tilværelse og påvirker dem. Men samtidig hermed er det selvfølgelig vigtigt at fastholde de værdier, der adskiller videnskaben fra de tusindvis af andre måder, hvorpå mennesket beskæftiger sig med fortiden. Vigtige begreber er her bevisførelsen; altså hvilket kildegrundlag der ligger til grund for en undersøgelse, argumentation; hvorledes fortolkes dette materiale og repræsentation; på hvilken måde fremlægges fortolkningen for læseren. I vurderingen af en udgivelses videnskabelighed skal der tages stilling til plausibiliteten af hele denne proces, der som nævnt af Ricoeur blev betegnet – den historiografiske operation.     

Konfrontation eller samspil – Historievidenskaben versus den kollektive erindring

De to tilgange til det fortidige er nu blevet indkredset, så der ikke hersker tvivl om, hvad der henvises til, når de anvendes. Derfor er det nu muligt at komme med et bud på hvilken relation, der er mellem dem. Ud fra begrebsafklaringen alene kan der udledes meget, men et yderligere afsnit der direkte sammenligner og giver konkrete eksempler på eventuelle modsætningsforhold og ligheder kan kaste yderligere lys på problematikken.
Når historievidenskaben i det efterfølgende sættes i forhold til den kollektive erindring, er det både videnskabens resultater i form af de publikationer, som offentligheden har adgang til, der vil blive sat under lup, men også processen dertil i form af eksempelvis forskerens kildegrundlag. Ligeledes vil ikke kun de allerede eksisterende kollektive erindringer blive sat i spil men også måden, hvorpå disse opstår. 
Når der skabes kollektiv erindring er det centralt, hvorledes fortidige begivenheder opfattes og bruges i det offentlige rum. Det være sig alt fra Anders Fogh Rasmussens måde, hvorpå han argumenterer for en aggressiv udenrigspolitik ved hjælp af en afstandstagen fra Danmarks passive rolle under den kolde krig, til indførelsen af en kanon der bestemmer, at nogle aspekter af vores fortid er specielt vigtige, til opførelsen af vikingespil på Lindholm Høje og til det væld af publikationer, der omhandler fortidige begivenheder, men som er forfattet af journalister, skønlitterære forfattere eller blot folk med en almen interesse for et bestemt emne. Hertil er det imidlertid stadig vigtigt at holde sig for øje, at der kun er tale om kollektiv erindring i det omfang, at pågældende politiske tale, skuespil, udgivelse el. lign. indoptages af den gruppe, der tales til, som en del af dennes identitet, for som det blev konkluderet i begrebsafklaringen, er inderliggørelse en betingelse for, at der kan være tale om kollektiv erindring. Derfor er ovenstående eksempler heller ikke deciderede kollektive erindringer men nærmere omstændigheder, der kan bidrage til dannelsen af disse.

Konfrontation – myte kontra knivskarp analyse
Det traditionelle skel, som Halbwachs og Nora ser mellem den videnskabelige beskæftigelse med fortiden og den kollektive erindring, hviler på et videnskabssyn, hvor resultaterne ses som rekonstruerede fragmenter af de dele af fortiden, vi havde glemt, idet de ikke længere er en del af den levende, meningsfulde og kontinuitetsskabende kollektive erindring. Således skriver Nora: “Memory and history, far from being synonymous, appear now to be in fundamental opposition. Memory is life, borne by living societies founded in its name (…) History, on the other hand, is the reconstruction, always problematic and incomplete of what is no longer. Memory is a perpetually actual phenomenon, a bond tying us to the eternal present; history is a representation of the past. Memory, insofar as it is affective and magical, only accommodates those facts that suit it (…) History, because it is an intellectual and secular production, calls for analysis and criticism.”
Selvom det overordnede mål med denne opgave er at få de to tilgange til fortidsforståelsen til at tale sammen, så er der unægteligt en række forskelle, der ikke skal negligeres. Et eksempel, som Nora nævner, er, at kollektiv erindring ofte udelukkende bygger på de facts, der passer ind i det billede af fortiden, der ønskes erindret. I kraft af dens følelsesmæssige karakter, er den nemlig yderst manipulerbar. 
De mest radikale manipulatorer af fortiden er ofte totalitære regimer, der bruger fortiden i politisk øjemed og hvor modrøsternes stemmer er begrænsede. Dette var tydeligt i det fascistiske Italien, hvor Mussolini benyttede sig af befolkningens positive kollektive erindringer af antikken i et forsøg på at skabe samme følelser overfor fascismen. Dette blev blandt andet ført ud i livet ved hjælp af trafikale omlægninger i Rom, således at Mussolinis magtcentrum Palazzo Venetia via en ny vej, der gik gennem de antikke kejserfora og Forum Romanum blev forbundet med Colosseum: ”Der var således tale om en nøje planlagt og ned til detaljen gennemført anvendelse af den glorværdige fortid omkring Via dell’Impero. Men det var kun som parallel og iscenesættelsesramme og ikke ud fra ønsker om historisk viden eller som udtryk for pietetsfølelse, at fortiden blev manet frem, hvilket med al tydelighed fremgår af det faktum, at vejen blev anlagt uden den fjerneste respekt for de antikke anlæg”.  
Denne tendens til at bruge fortiden til at dreje befolkningsstemningen i en bestemt retning behandler Eric Hobsbawn indgående i værket The Invention of tradition fra 1983. Selvom det kan hævdes, at tradition er en ekstern størrelse, der ikke i samme grad som den kollektive erindring forudsætter en følelsesmæssig forbindelse til eksempelvis de ritualer, der udføres, så kan den sammenlignes med kollektiv erindring, da de begge er kontinuitetsskabende og etablerer en forbindelse til det forgangne. En opfundet tradition beskrives af Hobsbawm som: “a set of practices, normally governed by overtly or tacitly accepted rules and of a ritual or symbolic nature, which seek to incalculate certain values and norms of behaviour by repetition, which automatically implies continuity with the past. In fact, where possible, they normally attempt to establish continuity with at suitable past.” Her er det væsentligt at bide mærke i termen suitable past, hvor der lægges op til bogens hovedtese, nemlig at regimer gennem tiden selv producerer traditioner eller kollektiv erindring, der ikke stemmer overens med de historiske kendsgerninger med det formål at legitimere egne handlinger. Som nævnt var dette eksempelvis et gennemgående træk ved nationsbygningen, hvor der skulle etableres en følelse af national samhørighed hos befolkningen. I denne forbindelse nævner Hobsbawm de olympiske lege og bastille-dagen som sådanne opfundne traditioner. 
Her er skellet til faghistorien yderst markant, idet den netop via en analytisk tilgang til disse traditioner, som i visse tilfælde kan have form af kollektiv erindring, i mange tilfælde kan gennemskue deres sigte. I beskæftigelsen med erindringsfællesskaber og traditioner, nævner Hobsbawn imidlertid, at historikeren dog skal holde sig en fare for overfortolkning for øje. For visse ritualer og lignende opstår også spontant i samfund uden en genialt planlagt bagtanke fra skabernes side, men mere som følge af at der i befolkningen er et reelt behov eller ønske herfor.  
Netop den omstændighed, at vi til tider kan finde glæde og trøst i kollektive erindringer, har som konsekvens, at videnskabens evne til at gøre opmærksom på visse kollektive erindringers tvivlsomme fundament ikke altid er ensbetydende med en applaus fra offentlighedens side, for ofte er den kollektive erindrings fortælling mere bekvem end videnskabens resultater. Warring bringer fx i artiklen Historie og erindring i dansk historiekultur et eksempel på avisen Nationaltidendes reaktion på afsløringen af dragon Niels Kjeldsens kommen af dage som et resultat af en flugt i stedet for en heltemodig enekamp mod preusserne: ”Professor Larsen har forgrebet sig på en legende, der var en glæde for den kreds, hvor den levede … det er denne onde og ukloge handling, som har vakt røret. Han har gjort attentat på noget af det lidet, som folket med rette kalder for sin ejendom, som det værner om som helligt gods, som det åndeligt lever af, og som hverken han eller prof. Erslev kan erstatte”.
Citatet er fra 1902 altså perioden hvor videnskabeliggørelsen af faghistorien i form af kildekritikken for alvor slog igennem. Også Jürgen Habermas har været inde på konflikten mellem den kollektive erindrings identitetsskabende funktion overfor videnskabens kritiske krav om sandhed i perioden, hvor nationsbygningen stod i højsædet, samtidig med at idealet om de eksakte videnskaber opstod: ”For at kunne forme og opretholde en kollektiv identitet må den sprogligt-kulturelle livssammenhæng gøres nærværende og meningsfuld. Det kræver en narrativ konstruktion af en meningssammenhæng, som er tilpasset ens eget kollektiv; kun en sådan konstruktion åbner for et fremtidsperspektiv, som kan orientere handling og dække behovet for affirmation og selvbekræftelse. Men det skaber konflikt med åndsvidenskaberne, som er det medium, hvorigennem den affirmative fortid bliver nærværende. Påberåbelsen af sandheden forpligter åndsvidenskaberne til at være kritiske; det strider mod nationalstatens ønske om offentligt at bruge de historiske videnskaber til at skabe social integration.” Måden hvorpå videnskaben traditionelt er kommet omkring problemet, mener Habermas, er ved bevidst at give afkald på at ”stryge historien mod hårene.” Konkret har dette fundet sted via historikerens legitime ret til selektivitet.
Problematikken er ligeså relevant i dag som i starten af århundredet. Om der stadig bedrives selektiv historieskrivning er imidlertid vanskeligt at svare på, for en del af udvælgelsesprocessen foregår på et ubevidst plan. Som faghistoriker er man opdraget indenfor en bestemt tradition, og mange af de normer, der er styrende for forskningsprocessen, er vi ikke fuldt ud bevidste om i det daglige arbejde. Som Jensen udtrykker det, så styres vi af en art tavs viden, som det kan være vanskeligt at sætte ord på. Så selv om der stræbes mod nuancering, perspektivrigdom og objektivitet, skal det ikke udelukkes, at visse problematikker slet ikke bearbejdes. Enten som følge af, at de ikke falder os ind, eller grundet i eksempelvis en frygt for at blotlægge et kulturelt tabu. Vigtigt er det imidlertid, at faghistorien har som ideal netop ikke at stryge historien med hårene, for hvis forskningen blot accepterer de gældende fortidsforståelser, forsvinder dens berettigelse. James B. Gardner, der er ansat ved National Museum of American History, fortæller om sit arbejde som formidler, at selvom mange ønsker at høre de simple glorværdige fortællinger om national enhed og sammenhold, så er det en faglig forpligtelse at: ”Challenge our visitor’s longheld understanding of American History, to challenge stereotypes and assumptions. We want to engage the public in the complexity of the American experience and to help them understand our contested past”.  

Med hensyn til perspektivrigdom og kompleksitet møder videnskaben i dag en udfordring, som adskiller den fra kollektiv erindring. Selvom jeg har argumenteret for, at visse begivenheder er mere betydningsfulde end andre, hvorfor historien som begreb ikke afvises totalt, så kan det hævdes, at videnskaben i dag er præget af en fortolkningspluralisme og relativering, som kan medføre, at denne ikke længere er i stand til at bidrage positivt til dannelsen af historiebevidsthed. Herom siger Habermas: ”Generelt er afstanden mellem de historiske videnskaber og den offentlige traditionsformidling blevet større. Erkendelsens fejlbarlighed og konkurrencen mellem forskellige fortolkninger skaber usikkerhed omkring den historiske bevidsthed og hæmmer identitetsdannelsen og fornemmelsen af mening.” Heroverfor er det dog vigtigt at holde fast i, at en større nuancering og perspektivrigdom som nævnt ikke behøver at ende ud i en total relativisme. Faktisk kan der argumenteres for det gavnlige i en identitetsdannelse, der ikke er sort og hvid. Warring pointerer således, at identitet kan bygge på andet end endimensionale tolkninger, idet hun mener, at identitetsbegrebet godt kan forenes med flertydighed og refleksivitet. Hermed er historievidenskaben ikke blot den instans, der eliminerer den kollektive erindrings menings- og identitetsdannelse, men som derimod nuancerer den. Også Gardner lægger vægt på, at faghistorien har en forpligtelse til at udvide og nuancere den kollektive erindring. Han mener, at dens ideal må være at formidle en fortid, som de besøgende stadig kan relatere til, men som samtidig ikke blot: ”(is) telling the audience what they already know, or what they want to know, reinforcing memory, not adding new dimensions of knowledge, new ways of approaching problems, new understanding.”   
Denne observation er yderst central, for ved at fralægge sig de stereotype sort/hvide kollektiver erindringer, der glorificerer et bestemt folk og dæmoniserer andre til fordel for en mere refleksiv og endda selvkritisk, vil der, samtidig med at en dybere selverkendelse realiseres, også blive skabt rum for en åbenhed overfor andre kulturer. En egenskab der er nyttig ikke blot til forståelsen af det fortidige, men i endnu højere grad til livsførelsen som sådan i et postmoderne globalt verdenssamfund. I det danske samfund ses det tydeligt, at vi ofte render panden mod muren i mødet med andre kulturer og i forsøget på at få integreret disse i den danske. Problemet er komplekst og har ikke kun én årsag, men en af disse er givetvis vores fastlåste identitet om eksempelvis, hvad det vil sige at være dansk.   

Forhåbentligt kan faghistorien således på trods af visse væsensforskelle bidrage til identitetsdannelsen ligesom den kollektive erindring gør det. Tydeligt er det imidlertid, at der er væsensforskelle. Den kollektive erindring er betinget ved inderliggørelse. Dette kan videnskaben ikke gøre krav på. Selvfølgelig er det en force, hvis historikeren kan leve sig ind i det undersøgte, men at have en decideret nær og inderlig tilknytning til pågældende emne kan resultere i, at grænsen mellem fx politik og videnskab vil blive overtrådt. Derfor er en distance til undersøgelsesobjektet i selve forskningsprocessen oftest at foretrække. I forbindelse med videnskaben kan inderliggørelse således kun gøre sig gældende i forhold til modtageren. At en del af det faghistoriske arbejde derfor faktisk bidrager til dannelsen af sammenhængskraft, mening og identitet er en glædelig omstændighed, men er ikke som sådan definerende for videnskaben. En videnskabelig publikation kan således sagtens være videnskabelig uden at besidde ovenstående egenskaber, hvorimod der ikke er tale om kollektiv erindring medmindre disse er tilstedeværende.
Når der derimod tales om essentielle træk ved historievidenskaben, er begreber såsom bevisførelse og argumentation definerende. For selv om aspekterne mening, indlevelsesevne og identitet er blevet fremhævet i nærværende sammenhæng, kan det hævdes, at disse godt nok er yderst centrale i forhold til fagets relevans og indflydelsesevne, men de er i lige så høj grad centrale, hvis der eksempelvis tales om et fiktivt værk, og det er ikke dem, der muliggør anvendelsen af prædikatet videnskabelig.  
  
Samspil – narrativitet og kontinuitet som mødested
Der er altså tydeligvis væsensforskelle mellem de to måder at erkende fortiden, men hermed ikke sagt, at der ingen mødesteder er at finde. For sættes begreberne narrativitet og kontinuitet i spil, bliver det tydeligt, at der her er et overlap. 
Narrativiteten er et centralt aspekt både i den kollektive erindring og som en uomgængelig del af historievidenskaben. Kollektiv erindring kan kobles til narrativiteten, idet den typisk består af en grundfortælling. Et eksempel kan være fortællingen om besættelsestiden, der ifølge Bryld består af tre dele: overfald – besættelse – befrielse, hvor overfaldet er, hvad han kalder indgangen til den mørke parentes. Besættelsen er selve livet i den mørke parentes og befrielsen bliver tilbagegangen til det normale eller begyndelsen på efterkrigstiden. Det er en fortælling om helte (modstandsbevægelsen) og forrædere (tyskerhåndlangere), og den har som funktion at binde danskerne til det nationale fællesskab. 
En af grundene, til at kollektive erindringer ofte eksisterer i form af fortællinger, kan være, at livet selv, som Carr plæderer for, er narrativt struktureret. Dog er de fortællinger, der florerer som kollektiv erindring, i modsætning til livet selv ofte unuancerede og sort/hvide og derfor ikke i overensstemmelse med de faktiske begivenheder. Årsagen til dette er, at de herved bliver lettere at konsumere og forstå. Videnskabens narrativer skulle gerne være i stand til at give et mere differentieret billede af begivenhederne, men der er, som jeg tidligere har været inde på, imidlertid stadig tale om narrativer. Ricoeur ser i højere grad end Carr det narrative som et værktøj, historikeren anvender og et uundværligt værktøj i arbejdet med at rekonstruere det fortidige. Herom siger Peter Kemp i sin introduktion til Ricoeur fra 1996: ”Fantasiens rolle ses tydeligt, når det drejer sig om at fortolke et relikvie, en rest, et fossil, en ruin, et museumsstykke, et monument: man giver f.eks. kun et spor værdi som ruin af et slot, dvs. enheden af virkning og tegn, ved at forestille (figurere) sig den livssammenhæng og det sociale og kulturelle miljø, slottet har tilhørt, kort sagt den verden, som i dag mangler omkring sporet af ruinen.” Selvom Carr og Ricoeurs indgange til narrativiteten er forskellige, er de dog begge enige om, at inddragelse af et fortællende element resulterer i den mest virkelighedstro gengivelse af det fortidige. Som det fremgår af citatet, er en af videnskabens opgaver jo netop at udfylde de huller, som sporene ikke besvarer, hvorved en sammenhæng kan blive skabt.
Her er vi fremme ved næste mødested, som er dannelsen af sammenhæng. For Halbwachs og Nora repræsenterer historievidenskaben udelukkende diskontinuitet i kraft af dens undersøgelsesobjekt, der er de dele af fortiden, der ikke længere er tilstedeværende i vores bevidsthed, hvorimod den kollektive erindring er den levende fortid. Med videnskabens rolle som udfylder af de huller, som kilderne ikke besvarer in mente, mener jeg imidlertid, at der er belæg for også at tillægge videnskaben en rolle som kontinuitetsskabende. Både Ricoeur og Rüsen pointerer dens evne til at udvide den kollektive erindring, således at der gennem kendskabet til bredere forløb – både i tidslig og geografisk forstand – åbnes op for skabelsen af en forbindelse til de dele af fortiden, der ikke er en del af den kollektive erindring. Hermed kan der således argumenteres for, at videnskaben i mindst lige så høj grad som den kollektive erindring er medvirkende til at danne sammenhænge.
At forklare hvorfor noget er sket, er en af faghistoriens hovedopgaver, og dette bliver ofte gjort ved at kaste lys på de forløb, der førte til en bestemt begivenhed. Altså ved at fremkomme med en fortolkning af en mulig sammenhæng mellem en række begivenheder. Grunden, til at Nora ikke mener, at historievidenskaben er i stand til at skabe sammenhæng er det skel, han hævder, der eksisterer mellem den levende og den døde fortid. Men historievidenskaben beskæftiger sig jo ikke blot med de dele af fortiden, vi ikke erindrer, men derimod med både det nære og det fjerne – det inderliggjorte og det, vi andre havde glemt. Så hvor en kollektiv erindring er en allerede konstitueret sammenhæng, så formår videnskaben at etablere nye. 

Selvom der er tydelige forskelle, er det altså efterhånden ligeså klart, at et direkte modsætningsforhold mellem historievidenskaben og den kollektive erindring ikke kan forsvares. Der er da også efterhånden flere og flere fagfolk, der opponerer mod tendensen til at sætte et skarpt skel mellem faghistorien og den kollektive erindring. Patrick Hutton gør sig i History as an art of Memory (1993) overvejelser, der netop går imod Halbwachs og Noras synspunkter, idet han, som titlen antyder, ser et tydeligt bånd mellem den kollektive erindring og historievidenskaben. Han lægger vægt på, at videnskaben udspringer af den kollektive erindring og han tillægger desuden videnskaben nogle evner, der går ud over den distancerede og fragmenterede beskrivelse, som Halbwachs og Nora plæderer for, idet han ser det som muligt for videnskaben at genoplive de dele af fortiden, der ikke længere er en del af den kollektive erindring. Denne genoplivning finder ikke blot sted i form af udgivelsen af en faglig publikation, idet han mener, at videnskaben også kan være bidragende til at skabe kollektiv erindring ved at rette offentlighedens øjne mod et bestemt aspekt af fortiden. Herved bliver disse af videnskaben genoplivede erindringer til en del af gruppens handlingsgrundlag. I kraft af faghistoriens rolle som genopliver, tydeliggøres den omstændighed, at ikke kun den kollektive erindring kan gøre krav på at være kontinuitetsskabende, men også videnskaben i dens evne til kaste lys på de større sammenhænge og begivenhedsforløb, der ligger udenfor den enkelte gruppes erindring.
Dette synspunkt hælder Jensen også til i form af historiefagets rolle som medvirkende i erindrings- og identitetsarbejdet. Men hvor Hutton vil genoplive nye aspekter af det fortidige, lægger Jensen som nævnt i højere grad vægt på, at videnskabens funktion er at afklare og analysere de myter, som allerede eksisterer i et samfund.   

Afhængig videnskab?  
At historievidenskaben er forbundet med den kollektive erindring, idet den er i stand til at influere på sidstnævnte både med hensyn til nedbrydelsen af ”falske manipulerede” erindringer og dannelsen af nye (der forhåbentligt har et større sammenfald med de faktiske fortidige begivenheder), er på baggrund af det foregående evident. Men bevægelsen går også den anden vej. Ofte griber historikeren nemlig ikke sit emne ud af den blå luft. Det vil altså sige, at megen forskning har sit udspring i de begivenheder, der allerede er en del af den kollektive erindring. Samtidig hermed er det yderligere vigtigt at holde sig for øje, at historikeren ikke er en art fritsvævende individ, der kan sætte sig udenfor den kollektive erindring. Også historikerens identitet bygger på en fortidsforståelse, der unægteligt vil være påvirket af ikke kun det faglige miljø, men også de fortællinger, han hørte som barn og monumenterne han har besøgt på sine ferier, og som fremhæver visse begivenheder frem for andre – og ikke mindst en bestemt udlægning af disse.
Så selvom jeg fx godt ved, at hovedparten af vikingerne ikke plyndrede og hærgede og ikke havde horn i panden, men derimod var fredelige agerbrugere, så er det stadig billedet af førstnævnte, der popper op, når jeg tænker på en viking. Dette siger noget om, hvor magtfuld den kollektive erindring er, og hvor store de udfordringer, som videnskaben står overfor, kan være. Både med hensyn til forpligtelsen til at forsøge at se ud over den kollektive erindring, som historikeren er en del af, men også i kraft af, at forskningens revideringer af de eksisterende kollektive erindringer gerne skulle være i stand til at nå ud til en bred del af befolkningen og hermed påvirke identitetsdannelsen. Med andre ord så skal der mere end en enkelt publikation til at ændre på de myter, som bestemte grupper bygger deres identitet op omkring.
Herudover påvirkes historievidenskaben yderligere af politikernes ønske om at få skabt en bestemt udlægning af fortiden, der kan danne kollektiv erindring. I kampen om forskningsmidler er det således ikke tilfældigt, hvem der tilgodeses. Et eksempel er oprettelsen af det nye koldkrigscenter, der er blevet tilvejebragt som følge af en utilfredshed hos visse politikere med DIIS rapporten, som omhandler den kolde krig. Et af problemerne ved det nævnte center er, at politikerne indirekte er med i udvælgelsesproceduren, hvorved det kan frygtes, at der i denne proces skeles til forskernes politiske observans.   
I forbindelse med politikernes indflydelse på videnskaben er Brylds analyser af den kollektive erindring af besættelsestiden anvendelige. Et eksempel er oprettelsen af Udgiverselvskab for Danmarks nyeste historie (DNH) i 1960, der blev stablet på benene af undervisningsminister Jørgen Jørgensen som følge af, at politikerne havde brug for forskning, der var rettet mod samarbejdspolitikken i stedet for modstandsbevægelsens arbejde. Grunden hertil var fremkomsten af Hjalf-sagen, der satte fokus på politikernes manglende loyalitet med modstandsbevægelsen i de sidste krigsår som følge af anti-kommunistiske forholdsregler. Så lige meget hvor uønskværdigt det end er, kan videnskaben ikke sige sig fri for i visse tilfælde at arbejde som legitimeringsgrundlag for en bestemt politik som konsekvens af politikernes indflydelse på, hvad der bliver forsket i. I sidste ende må denne stræben fra politikernes side efter bestemte udlægninger af, i dette tilfælde besættelsestiden, bunde i et ønske om dannelsen af en bestemt kollektiv erindring, der i politisk øjemed kan være udbytterig. For som Bryld skriver, så blusser debatterne først op og bliver interessante for beslutningstagerne i det øjeblik, en sag bliver så relevant, at den når ud til et bredt publikum – en vælgerskare.

Som det fremgår af ovenstående er det tydeligt, at historievidenskaben og den kollektive erindring er forbundet i og med deres møde i narrativiteten og kontinuitets– og identitetsdannelsen. Desuden blev det tydeliggjort, at de trods åbenlyse forskelle i høj grad influerer på hinanden, når der hos mennesket dannes historiebevidsthed. Derfor skal der i de næste afsnit ses på, hvorledes faghistorien i praksis kan drage nytte af den kollektive erindring. For selvom den kollektive erindring, som det fremgår af ovenstående, i mange henseender kan virke som en benspænder i forhold til videnskabeligheden, så er påstanden her, at der kan drages gensidig nytte mellem de to former for historiebevidsthed.

Den Kollektive erindring i videnskaben
En forholdsvis ny tendens indenfor faghistorien er beskæftigelsen med kollektiv erindring som objekt for videnskabelig analyse. Et eksempel herpå er Bryld og Warrings analyse af den kollektive erindring om besættelsestiden: Besættelsestiden som kollektiv erindring. Historie- og traditionsforvaltning af krig og besættelse 1945-1997 (1998) og selvfølgelig Noras ambitiøse værk, der blev startskud til tendensen: Les lieux de mémoire (1989). Generelt for denne forskningsgren er analysen af en bestemt begivenheds virkningshistorie. Metoden er yderst anvendelig i undersøgelsen af en kulturs mentale univers, for givetvis siger måden, hvorpå fortiden bruges (og misbruges), meget om et samfund. Hvad der erindres er nemlig forskelligt fra kultur til kultur og fortæller noget om den pågældende kulturs værdier og overbevisninger. I forhold til den faglige erindringshistorie er det elementære hermed ikke udelukkende afsløringen af myter, men også at skabe en indsigt i hvad et givent samfund i forskellige perioder har tilskrevet mening. 
Som følge af disse kritiske analyser af den kollektive erindring kan der med støtte hos Nora argumenteres for, at den levende kollektive erindring er i kraftigt tilbagetog - den er reduceret til den gren af videnskaben, der har den som objekt. En aktivitet der jo ikke i sig selv er udtryk for den meningsfulde og magiske erindring, som Nora taler om. Om dette faktisk er tilfældet er vanskeligt at tage stilling til. For selvom der nu forskes i kollektiv erindring, følger der ikke heraf som logisk slutning, at den kollektive erindring er på vej til at forsvinde. Men i det omfang at videnskaben får held til at ændre den kollektive erindring, kan der argumenteres for, at videnskaben, i stedet for at eliminere de eksisterende kollektive erindringer, derimod omdanner dem. På trods af at den kollektive erindring ofte er sort/hvid i sin struktur, er etableringen af mere nuancerede narrativer jo som nævnt ikke i konflikt med den kollektive erindrings identitets- og kontinuitetsskabende karakter.

Samtidig med at erindringshistorie som forskningsfelt er i fremvækst, er der også fortalere at finde i forhold til inddragelsen af erindringsmateriale i undersøgelsen af historiske begivenheder - eksempelvis Niels Arne Sørensen anvender blandt andet en erindringshistorisk vinkel i sin roman om Første Verdenskrig, Den Store Krig – Europæernes første Verdenskrig (2005). Dog er der samtidig hermed stadig forskere, der taler for en total adskillelse mellem erindring og historievidenskab. En af disse er Helge Paludan. Hovedargumentet er, at personlige erindringer af en bestemt begivenhed ikke er anvendelige i videnskabeligt øjemed. Paludan mener, at erindringens problem er, at vores erindringer omstruktureres i takt med tilpasningen af disse i forhold til senere gjorte erfaringer, hvorfor den ikke altid er pålidelig som kilde til en begivenhed; selv ikke fra et øjenvidne. Paludan har følgende kommentar til erindringen: Erindring er som minestronen i det gammelitalienske køkken, en stedse kogende suppe, hvis smag hele tiden ændres ved tilsætning af dagens rester.       
Paludan anerkender, at erindringslitteratur er anvendelig som en genre for sig, men mener ikke, at personlige erindringer kan forenes med videnskaben. Paludan taler i artiklen udelukkende om hans syn på forskere, der trækker på egen selvoplevet erindring og såfremt denne udgør den primære kilde til en sag uden at blive suppleret af andet kildemateriale, kan jeg af ovennævnte grund kun give ham ret. 
Når det så er sagt, så finder jeg intet til hinder for, at historikere såsom Sørensen inddrager andres erindringer som kildemateriale. Det forholder sig nemlig således, at for at de videnskabelige publikationer bliver i stand til at frembringe den indlevelse og involvering, der skal til, for at andre end lige fagfolk med samme emneområde gider læse dem – og for at de i sidste ende kan gå hen og blive identitets- og normskabende - er det vigtigt, at videnskaben inddrager aspekter såsom personlige erindringer i sine undersøgelser. Personlige skildringer kalder alt andet lige i højere grad på indlevelse end fx statistisk materiale, og det er ofte disse dele af en fortidsfortolkning, der efterfølgende erindres af læseren. I Rosenzweig og Thelens undersøgelse vedrørende amerikanernes forhold til fortiden er der utallige eksempler på, hvorledes respondenterne ikke er i stand til at forholde sig til de tørre gengivelser, hvorimod den levende fortælling kan påvirke og inkorporeres i betydelig grad: ”A Johnstown, Pennsylvania homemaker in her sixties complained that books about the depression had given factual overviews, but that ”it is difficult to place yourself in that time period because there aren’t no personal stories, just facts and dates””  
Om eksempelvis personlige skildringer hører hjemme i videnskabelige publikationer afhænger selvfølgelig af, hvad der anses som valide kilder, men ikke mindst afhænger det også af, hvilken rolle, man mener, at videnskaben skal spille i forhold til det øvrige samfund. For alt andet lige, så er det vanskeligt at relatere til overordnede strukturer og tendenser, med mindre disse brede beskrivelser suppleres med et menneskeligt perspektiv.   
Selvfølgelig kan personlige erindringer ikke stå alene, de skal suppleres med andre kilder i forsøget på at sammenstykke fortidige sammenhænge - en syntese som fx Sørensen har formået at gennemføre. For samtidig med at han tegner krigens store linier op i beskrivelsen af de store slag ved hjælp af statistikker over dødstal og lignende, så inddrager han samtidig hermed soldaternes skildringer af livet i skyttegravene, hvorved fortællingen gøres nærværende på en meget mere intens måde, end hvis udelukkende de tørre facts fik lov at tale. Samtidig med at han via inddragelsen af erindringsmateriale skaber en fortælling, der i højere grad ville være at finde i en ikke-videnskabelig undersøgelse, er han i kraft af sin profession i stand til at underkaste det anvendte kildemateriale en kritisk undersøgelse, hvor der fx lægges vægt på aspekter såsom kildernes samtidighed. I inddragelsen af en soldats oplevelse af et angreb skriver han fx: ”Der er flere grunde til, at jeg har oversat Adolf Wittes brev fra 7. januar 1915. En af de vigtigste er, at det er skrevet tidsmæssigt tæt på de begivenheder, han skriver om. Brevet er Wittes forsøg på at konstruere en meningsfuld fortælling om sin oplevelse af angrebet. Samtidigheden (…)betyder, at Witte ikke har en etableret kanonisk fortælling om krigens virkelighed.” I værket forenes således den troværdige og objektivitetssøgende fremstilling med en levende og følelsesladet fortælling, der, hvis den læses af tilstrækkeligt mange, vil kunne indgå som en del af vores kollektive erindring af Første Verdenskrig.

Den praktiske videreformidling af forskningsresultater - gensidig nytte
”From our interviews, I have concluded that the greatest danger from professionalization – a danger that is great because it is often invisible – is that its self-enclosing thrust has made it harder for us professionals to recognize which of our practises resemble ”common,” “local,” or “everyday” knowledge and perspective and which have evolved into jargon that makes sense only to other  professionals.”  Citatet fra Thelen udtrykker en af de vigtigste årsager til, at faghistorien kan drage nytte af den kollektive erindring. For kollektive erindringer er netop den brede folkelige brug af fortiden. Det er en aktiv inddragelse af fortiden i vores daglige ageren i verden. Denne inderlige, betydningsgivende og identitetsskabende brug af fortiden er uomgængelig i den kollektive erindring, men samtidig er det, selvom disse ikke er definerende for videnskaben, nogle af de idealer, som videnskaben har i forhold til dens samfundsmæssige relevans. Men hvis historievidenskaben skal kunne nå ud over de snævre forskermiljøer, er det imidlertid nødvendigt at skele til andre måder at bruge fortiden på end den rent videnskabelige.    
En af de største fortalere for at videnskaben skal drage mere nytte af det folkelige erindringsarbejde, der foregår, er som nævnt Samuel. Han klandrer nemlig historievidenskaben for at have nok i sig selv. I en verden af sidelange fodnoter og arkivbaseret forskning, der ekskluderer al anden omgang med fortiden end den snævre indviede kreds af universitetsansatte fagfæller, sidder faghistorikeren ifølge Samuel i sit elfenbenstårn og kigger ned på alle andre tilgange, der måtte eksistere. Problemet er her sat på spidsen, og jeg er ikke overbevist om, at det står så slemt til med videnskaben, som Samuel hævder, men hans løsningsmodeller er dog stadig noget, der kan drages nytte af. Idealet er ifølge Samuel et bredt samarbejde de forskellige tilgange imellem, hvor videnskaben også kan skele til erindring, myte og fantasi som brugbare kilder. Således fortæller folkesagn og diverse mundtlige overleveringer af fantastiske fortællinger meget om en kultur: ”woods are famously the haunt of spirits; caves are smuggler’s lairs. Standing stones invariably have legends attaching to them” Som nævnt skal man som faghistoriker gå varsomt i et sådant terræn, men brugt rigtig, så har Samuel en vigtig pointe, for ligesom mindefester, monumenter og andre udtryk for kollektiv erindring er gode kilder til analysen af et samfunds værdier og normer, så er legenderne ligeledes anvendelige i mentalitetshistorisk sammenhæng. De fortæller jo meget om, hvorledes almindelige menneskers har tænkt og tillagt forskellige hændelser betydning. Under alle omstændigheder har Samuel en god pointe i forhold til det gavnlige i anvendelsen af utraditionelle kilder i belysningen af et emne. Ikke mindst formidlingsdelen skal endnu en gang fremhæves, for her kan faghistorien drage nytte af at skele til ikke blot den kollektive erindring, men også andre genrer.
Et eksempel herpå er Bent Hallers fiktive historiske roman Det romanske hus, der handler om kirkebyggeri i 1100-tallets Danmark. Her er personerne fremstillet med stor forståelse for den periode, som handlingen udspiller sig i, idet han eksempelvis lader personerne møde lygtemænd. For selv om vi i bagklogskabens klare og rationelle lys godt ved, at lygtemænd ikke eksisterer, så var det den virkelighed, som mennesket i 1100-tallet oplevede. Her skal det dog tilføjes, at sådanne elementer er lettere at inkorporere i et skønlitterært værk, da det jo ikke gør krav på en rationel begrundelse af sine teser. Men stadigvæk efterlader Hallers beskrivelse af mødet med lygtemanden et vedvarende indtryk af, hvordan det må have været at færdes på de mørke heder i en tid uden elektrisk lys men til gengæld med en god portion af overtro.  
En anden udgivelse, der byder på fængende fortidsformidling er Leif Davidsens Dostojevskijs sidste rejse, der er en erindringsroman om Davidsens tid i Sovjetunionen, hvori der dog også trækkes linjer til de lidt større perspektiver i Sovjetunionens historie. Davidsen beskriver eksempelvis sovjetborgernes udøvelse af vranjo, der: ”er en videreformidling af halve sandheder, kvarte løgne, opdigtede begivenheder og virkelige hændelser (…) Sovjetisk statistik og 5-årsplanerne var klar vranjo. Ingen troede på dem, men alle lod som om de troede på dem (…)Hele formålet med at bruge vranjo er at gøre indtryk på sine egne meningsfæller eller overordnede, at beskytte sig mod deres vrede og at overleve mentalt i en sindssyg verden.” Af pladsmæssige hensyn kan hele Davidsens beskrivelse af begrebet vranjo ikke medtages her, men bogen giver et fantastisk indblik i den sovjetiske mentalitet under kommunismen, præget af levende fortællinger om rigtige mennesker. Det er sådanne elementer, man ofte kan savne ved gennemlæsningen af mere videnskabelige udgivelser – men heldigvis synes flere og flere lyspunkter at fremkomme i form af publikationer, der netop tør bruge et levende udtryk. Et eksempel er som nævnt tidligere Sørensens Den store krig.  

Konklusion

Om historievidenskab og kollektiv erindring fremstår som deciderede modsætninger eller to nært beslægtede sider af samme sag – historiebevidstheden, afhænger i sidste ende af, hvem der udtaler sig om problematikken og hvilke valg, der er foretaget undervejs i undersøgelsen. Havde jeg eksempelvis været overbevist positivist, ville denne konklusion givetvis have et budskab, der var radikalt anderledes end det, der her vil blive fremstillet. Således vil der findes ligeså mange løsninger på problemet, som der er historikere. At andre konklusioner kunne være nået, gør imidlertid ikke mine konklusioner mindre gyldige, men det fortæller noget om problemets kompleksitet.
Det er i begrebsafklaringen blevet fastslået, at kollektiv erindring er et brugbart begreb i den forstand, at erindringsmaterialet til stadighed påvirkes af omgivelserne. Med andre ord så tilpasser vi i et vist omfang erindringen af en bestemt begivenhed, så den stemmer overens med andres udlægning af samme, og ligeledes bliver de perioder i vores fælles fortid, som der ikke fokuseres på i det offentlige rum, glemt. Desuden bliver indholdet af de kollektive erindringer ofte farvet i forhold til den funktion, de har for en bestemt gruppe, hvilket er grunden til, at en kollektiv erindring kan ændres markant over tid, således at den ikke længere er samstemmende med den fortidige virkelighed. Vigtige aspekter ved den kollektive erindring blev indkredset til at være inderlighed, kontinuitet og identitet – begreber der også gør sig gældende indenfor faghistorien. Men her spiller de dog ikke samme definerende rolle, som de gør, når det gælder den kollektive erindring.
 Måden hvorpå, de her gør sig gældende, er derimod, at de tilføjer formidlingsdelen en dimension ud over den rent videnskabelige, der medfører, at faghistorien får en samfundsmæssig relevans i kraft af dens evne til at kunne indgå som en del af handlingsgrundlaget hos den enkelte eller gruppen. Hermed spiller videnskaben også en rolle i normativ henseende i kraft af dens evne til at sætte spørgsmålstegn ved de herskende normer i samfundet. Af andre normative elementer i forskningen kan nævnes, at de grundlæggende valg, der i en undersøgelsessituation bliver truffet af historikeren, ofte vil være influeret af dennes værdier. Dog er det samtidig hermed blevet fastslået at saglighed i form af argumentation, intersubjektiv kontrol og bevisførelse ved hjælp af kildegrundlag er alfa og omega for, at der kan være tale om en videnskabelig erkendelse af det fortidige. En erkendelse der dog ikke er absolut, men hvis sandhed beror på konsensus, pragmatik og gældende begrundelseskriterier. Ligeledes er påstanden her, at erkendelsen af fortiden ikke hindres, men derimod højnes i kraft af det uomgængelige narrative element, der er en del af enhver forskningsproces samt videreformidlingen af denne. Argumentationen herfor havde sin rod i Carrs teori om, at livet selv har narrativ struktur samt fastholdelsen af, at visse begivenheder faktisk er mere betydningsfulde end andre, hvorfor det i en vis grad også stadig er muligt at tale om Historien.  
 
Selvom der tydeligvis er tale om to forskellige måder at erkende fortiden på, er det tydeligt, at de to erkendeakter mødes i begrebet historiebevidsthed. Som Rüsen var inde på, så befinder de sig dog på forskellige steder af skalaen med hensyn til refleksions- og nuanceringsniveau. Hvor den kollektive erindring ofte spiller på sort/hvide udlægninger af fortidige begivenheder, hvor helt og skurk er klart definerede, er videnskaben ofte mere grå i sine udlægninger i kraft af dens søgen efter en mere virkelighedstro gengivelse, og virkeligheden er sjældent sort og hvid, men derimod ofte et uendeligt virvar af grå nuancer.
En gennemgående tese har i denne undersøgelse været, at et fokus, der hviler på en gensidig påvirkning de to imellem, er mere frugtbart end de tilgange, der søger at adskille dem. Dels fordi en adskillelse, som vi har set, ikke er mulig, men også fordi begge kan drage nytte af hinanden. Således nuancerer faghistorien den kollektive erindring, idet den tilfører den enkelte eller gruppen en mulighed for også at tilegne sig de dele af fortiden, der ikke har en direkte relation til gruppen. Samtidig hermed er den kollektive erindring ligeledes nyttig for faghistorien; både som forskningsfelt, men også som kildemateriale. Tydeligt er det nemlig, at både individuelle og kollektive erindringer som følge af deres følelsesmæssige karakter, tilføjer erkendelsen af det fortidige et menneskeligt ansigt, der åbner en mulighed for indlevelse og involvering i emnet. En indlevelse der netop er afgørende i videreformidlingen af forskningsresultaterne, såfremt disse skal kunne appellere til et bredere publikum end faghistorikere. 
For når alt kommer til alt bunder de flestes beskæftigelse med historien i mere end blot et ønske om passivt at lære, hvad der er sket i fortiden. Såvel historievidenskaben som den kollektive erindring er dynamiske størrelser, der fortæller mennesket om, hvad det vil sige at være i tiden. Siden den lineære tidsopfattelse og udviklingstanken blev dominerende i måden, hvorpå omverdenen anskues, har mennesket levet i en verden under hastig forandring, og hvor ingen rigtig ved, hvad morgendagen vil bringe. Derfor har vi brug for styringsredskaber, der kan begribe og give mening til tilværelsen, og som fortæller os hvem vi er, og som hjælper os til at blive, hvem vi ønsker at være.       

Summary

The main purpose with this study has been to clarify the relationship between two different ways of dealing with the past – namely that of collective memory and that of history as a science. In order to reach a full understanding of the problem, the investigation started out by summarising the development of on the one hand the concept of memory and on the other the concept of history throughout time. Here I found out that our approaches to memory and history are dependent on our perception of time. As our time concept changed from cyclic to linear, we also began to emphasize self understanding and identity regarding the human ability to remember and our understanding of the past changed from being a sea of narratives into being one great world history in constant development.
In the tradition of research in the area, thinkers like Maurice Halbwachs and Pierre Nora found a conflict between history as a science which were seen as cold, distant and fragmented and the magic meaningful and living collective memory. Opponents to this approach such as Jörn Rüsen and Raphael Samuel focused on the areas where the two could meet. To find out which approach should end up being mine, I had to clarify the two concepts. 
Here I found out that collective memory is a useful concept, but only as the idea that our surroundings constantly influent our memory and over time we fit our own memory to others’ memory of the same event. At the end memory was seen as a dialectic movement between the stimulus from the surroundings and the partly independent consciousness. 
History as a scientific discipline also had to be investigated in order to figure out the relationship in question. The conclusion in this case was that the term history is a synthesis of acknowledgment and time and to live historically means acting according to our memory of past events and our expectations to the future. Furthermore I found out that plausible truth criteria were based on consensus and inter subjectivity where a possibility exists for others to check the evidence that the argumentation is based upon. Finding out these criteria, however, was not enough because the results of the scientific operation also have to appeal to an audience in order to gain influence in society. This appeal is dependent upon the way in which the stories are narrated. Key words are in this connection involvement and bringing the past to life. Narration, it was also concluded, is not an obstacle in gaining knowledge about the past but rather an advantage.
Based on the above clarifications there were some clear differences between collective memory and history as a scientific discipline. Where collective memory is easy to manipulate and focuses on a suitable past, science is always searching the most corresponding explanation. This is the reason why one of the main purposes of science is to clarify the existent myths and collective memories. Thereby the sense of meaning and identity, which we gain from collective memory, will no longer be black and white but more varied and reflected as a result of the influence of science. This shows that even though there are clear differences they also influence each other. For instance, the historian himself is also part of a collective memory which will affect his choosing of subjects to do research on.
Furthermore, collective memory itself has become an object of scientific examination, like for example Nora has done. I have also put importance on the fact that science can make use of memory as source material. By doing this it is easier to make the scientific publications appealing and making the audience identify with the story. 
All things considered, both collective memory and history as a scientific discipline are parts of our understanding of our selves as historical beings who are living in time and thereby in an ever changing world.               

Litteraturliste

Aristoteles: Kosmologi, i: Hartnack, Justus og Johannes Sløk (red.): De store tænkere – Aristoteles, Munksgaard – Rosinante, Kbh., 1998 (1991).

Becker - Christensen, Christian (red.): Politikkens Etymologiske ordbog, Politikkens Forlag, Dk., 2000.

Bergson, Henri: Matter and Memory, Zone Books, New York, 1991.

Bevir, mark: objectivity in History, i: History and Theory, Vol. 33, No. 3, (oct. 1994), s. 328-344.

Bjerg, Svend: Eskatologisk tidsopfattelse, i: Studier i historisk metode, 18, 1985, s. 179-187.

Bohr, Niels: Atomfysik og Menneskelig Erkendelse, J. H. Schultz Forlag, Kbh., 1959.

Brimnes, Niels: Fortiden, historien og den videnskabelige konstruktion, i: Aagaard, Lars og Steen Brock (red.):Videnskabens ansigter, Philosophia, Århus, 2004, s. 54-63.

Bryld, Claus og Anette Warring: Besættelsestiden som kollektiv erindring – Historie- og traditionsforvaltning af krig og besættelse 1945-1997, Roskilde Universitetsforlag, Gylling, 1998.

Carr, David: Narrative and the Real World: An Argument for Continuity, i: History and Theory, Vol. 25, No.2. (maj, 1986), s. 117-131.

Carr, David: Time, Narrative, and History, Indiana University Press, Bloomington og Indianapolis, 1986.

Clausen, H.P: Hvad er Historie, Jørgen Paludans Forlag, 1999 (1963).

Collin, F. og S. Køppe (red.): Humanistisk videnskabsteori, Kbh., 1995.

Damsager, Anders: Erindring – fortegning eller indsigt. Et filosofisk-historisk begrundet udkast til en teori om erindringens bestemmelser, Århus Universitet, Nordisk Institut, Århus, 1980.

Davidsen, Leif: Dostojevskijs sidste rejse, Lindhardt og Ringhof, Dk., 2004.

Davis, Natalie Zemon og Randolph Starn: Introduction, i: Representations, No. 26, Special Issue: Memory and Counter- Memory (Spring, 1989), s. 1-6.

Descartes, René: Metafysiske Meditationer i: Hartnack, Justus og Johannes Sløk (red.): De store tænkere – Descartes, Munksgaard – Rosinante, Kbh., 1998 (1991), s. 127-198.

Dewey, John: Erfaring og opdragelse, i: Hartnack, Justus og Johannes Sløk (red.): De store tænkere – John Dewey, Berlingske forlag, Kbh., 1969, s. 190-252.

Eco, Umberto: Dronning Loanas mystiske flamme, Gyldendals bogklubber, Kbh., 2005.

Erslev, Kristian: Historieskrivning. Grundlinier til nogle Kapitler af Historiens Theori i: Om historieskrivning og historieforskning – Afhandlinger af Kr. Erslev og Povl Bagge, Selskabet for udgivelse af kilder til dansk historie, Kbh., 1978, s. 7-61.

Favrholdt, David: Erkendelsesteori – Problemer, argumenter, Løsninger, Odense Universitetsforlag, Odense, 1994.

Foucault, Michel: Talens forfatning (L’ordre du discourse), Hans Reitzels forlag, 2001, s. 11-50.

Gardner, James B: National Counsil on public History President’s Annual Address – Contested Terrain: History, Museums, and the Public, i: The Public Historian, Vol. 26, No. 4, 2004, s. 11-21.

Gillis, John R. (red.): Commemorations, Princeton University Press, Princeton, New Jersey, 1994.

Habermas, Jürgen: Samtalens Fornuft – Historiebevidsthed og posttraditionel identitet, Rosinante, Charlottenlund, 1987.

Halbwachs, Maurice: On Collective Memory, The University of Chicago Press, Chicago og London, 1992 (1942).

Haller, Bent: Det romanske hus, Sesam, Gylling, 2001.

Hansen, Per H. og Jeppe Nevers (red.): Historiefagets teoretiske udfordring, Syddansk Universitetsforlag, Odense, 2004.

Hartnack, Justus: Filosofiske problemer, Gyldendal, Kbh., 1966.

Hegel, Georg Wilhelm Friedrich: Forelæsninger over Historiens Filosofi, i: Sløk, Johannes og Justus Hartnack (red.): de store tænkere – Hegel, Munksgaard – Rosinante, Kbh., 1998 (1991).

Herodot: I – Kleio, i: Hastrup, Thure og Leo Hjortsø (red.): Herodots historie, bd. 1, Bog I-IV, Gyldendal, Kbh., 1997.

Hobsbawm, Eric og Terence Ranger (red.): The Invention of Tradition, Cambridge University Press,     Cambridge, 1983. 

Hutton, Patrick H.: Sigmund Freud and Maurice Halbwachs: The Problem of memory in Historical Psychology, i: The History Teacher, Vol. 27, No.2 (Feb. 1994), s. 145-158.

Hutton, Patrick H.: History as an Art of Memory, University Press of New England, Hanover og London, 1993.

Jensen, Bernard Eric (red.): At bruge historie – i en sen -/postmoderne tid, Roskilde Universitetsforlag, Frederiksberg, 2000.

Jensen, Bernard Eric m.fl. (red.): Erindringens og glemslens politik, Roskilde Universitetsforlag, Frederiksberg, 1996.

Jensen, Bernard Eric: Historie – livsverden og fag, Gyldendal, Kbh., 2003. 

Kant, Immanuel: Transcendental Elementarlære, i: Hartnack, Justus og Johannes Sløk (red.): De store tænkere – Kant, Munksgaard – Rosinante, Kbh., 1998 (1991), s. 81-179.

Kemp, Peter: Tid og fortælling – introduktion til Paul Ricoeur, Aarhus Universitetsforlag, Århus, 1996.

Kierkegaard, Søren: Gjentagelsen, Det lille forlag, Frederiksberg, 1997 (1843).

Kierkegaard, Søren: Stadier på Livets Vei, i: Søren Kierkegaards skrifter, bd. 6, Gads forlag, Kbh., 1999.

Kjeldstadli, Knut: Fortiden er ikke hvad den har været – en indføring i historiefaget, Roskilde Universitetsforlag, Roskilde, 2001.

Kjørup, Søren: Menneskevidenskaberne – Problemer og traditioner i humanioras videnskabsteori, Roskilde Universitetsforlag, Frederiksberg, 1996.

Koselleck, Reinhart: Futures Past – on the semantics of historical time, Columbia University Press, New York, 2004.

Krogh, Thomas: Historie, Forståelse og Fortolkning, Gyldendal, Oslo, 1996.
 
Le Goff, Jacques: History and Memory, Columbia University Press, New York, 1992 (1977).

Lemon, M. C.: Philosophy of History – A Guide for Students, Routledge, London og New York, 2003.

Lübcke, Poul (red.): Fransk filosofi – Engagement og struktur, Politikens Forlag, Kbh., 2003.

Machiavelli, Niccolò: Drøftelser – af de første ti bøger hos Titus Livius (Discoursi), Helikon, Hasselager, 2004.

Monod, Jacques: Kongedømmet og mørket, Fremads Fokusbøger, 1971.

Nietzsche, Friedrich: Moralens Oprindelse, Det lille forlag, Frederiksberg, 1993.

Nora, Pierre: Between Memory and History: Les Lieux de Memoire, i: Representations, No. 26, Special Issue: Memory and Counter-Memory (Spring, 1989), s. 7-24.

Olesen, Thorsten Borring, Niels Arne Sørensen og Uffe Østergård: Fascismen i Italien – Brud og kontinuitet i Italiens historie efter 1800, Aarhus Universitetsforlag, Århus, 1984.

Ollila, Anne (red.): Historical Perspectives on Memory, Finnish Historical Society, Helsinki, 1999.
 
Pahuus, Mogens: Livsfilosofi – Lykke og lidelse i eksistens og litteratur, Philosophia, Århus, 1995.

Paludan, Helge: Husker du, så husker jeg anderledes. Noget om debat og erindring, Arbejdspapirer - Historisk Institut, Aarhus Universitet, juni, 2001.

Platon: Faidros, i: Sløk, Johannes og Justus Hartnack (red.): De Store tænkere – Platon, Munksgaard – Rosinante, Kbh., 1998 (1991), s. 19-23.

Platon: Theaitetos, i: Høeg, Carsten og Hans Ræder (red.): Platons skrifter, bd. 6, C.A. Reitzels Forlag, Kbh., 1954.

Proust, Marcel: På sporet efter den tabte tid – den genfundne tid, Martins Forlag, Kbh., 1964 (1919-27). 

Ricoeur, Paul: Memory, History, Forgetting, The University of Chicago Press, Chicago og London, 2004.

Ricoeur, Paul: Time and Narrative – Volume III, The University of Chicago Press, Chicago og London, 1988 (1985).
   
Rosenzweig, Roy and David Thelen: The Presence of the Past- Popular uses in American Life, Columbia University Press, New York, 1998.

Rüsen, Jörn: History – Narration, Interpretation, Orientation, Berghahn Books, New York og Oxford, 2005.

Samuel, Raphael: Theatres of Memory - Vol. 1 – Past and Present in Contemporary Culture, Verso, London og New York, 1994.

Sarkis, Fleckner: The treasure Chests of Mnemosyne – Selected texts on memory theory from Plato to Derrida, Verlag der Kunst, 1998.

Simonsen, Dorte Gert: Tegnets tid, Museum Tusculanums Forlag, Kbh., 2003.

Spang-Hanssen, Ebbe: Hukommelsens skæbne, Gyldendal, Gylling, 2004.

Sørensen, Niels Arne: Den store krig – Europæernes Første Verdenskrig, Gads Forlag, Gylling, 2005.

Voltaire, Francois de: Erindringens Eventyr, i: Voltaires bedste muntre historier, Carit Andersens Forlag, (1773), s. 251-256.

Warring, Anette: Historie og erindring i dansk historiekultur, i: Historien i samfundet – Magasin fra Det kongelige bibliotek, særnummer 2001, s. 23-32.  

White, Hayden: Metahistory - The Historical Imagination in Nineteenth-Century Europe, The Johns Hopkins University Press, Baltimore og London, 1973.

Young, James E.: The Art of Memory – Holocaust memorials in History, Prestel, Berlin, 1994.

Internetadresser
      
www.infomedia.dk - artiklen: Kold krig under lup igen, i: Politiken, 27. januar 2006, 1. sektion s. 8.