Forord

I 1846 skrev H. C. Andersen sit eventyr om den lille pige med svovlstikkerne. Et litterært kunstgreb, der gennem den yndige piges kvaler viste middelstandens hjerteløshed over for de fattige. 
Med EU’s proklamation om, at år 2010 skal være det europæiske år for bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse, kan vi konstatere, at vi trods moderne velfærdsstatslige indsatser stadig ikke har udryddet fattigdommen. 
Dette speciale argumenterer for, at der i Danmark findes fattigdom blandt enlige mødre og deres børn i et omfang, der har så alvorlige og indgribende konsekvenser, at deres livskvalitet mærkbart forringes. Men det er samtidig ikke en fattigdom, vi umiddelbart får øje på, hvis vi begrænser udsynet til små forfrosne gadesælgere. Den nutidige fattigdom blandt enlige mødre er camoufleret og privat i en grad, der betinger et opgør med stereotype forestillinger om fattigdommens iklædning, hvis EU’s bestræbelser på at bekæmpe fattigdom skal lykkes. 

Nødvendigheden af, at synliggøre fattigdommens mange ansigter er ikke det eneste budskab i dette speciale, men måske det vigtigste. En helt afgørende præmis for overhovedet at kunne bekæmpe fattigdommen er, at vi får øje på den! 
Jeg vil derfor gerne rette en stor og varm tak til de enlige mødre, der havde mod til at fortælle mig om en hverdag præget af mange basale afsavn og bekymringer. Den åbenhed og imødekommenhed, jeg er blevet mødt med, har givet mig et uvurderligt indblik i en ellers tillukket verden. Det er mit håb, at dette speciale bidrager med en facettering af fænomenet fattigdom og dermed gør det til en indlysende socialpolitisk ambition at bekæmpe den.

God læselyst!    

Kapitel 1. Tema og problemafgrænsning

1.1. Indledning
Dette speciale omhandler enlige fattige mødre og deres erfaringer med det offentlige hjælpesystem. Intentionen er at få en dybere forståelse af, hvad fattigdom i et moderne velfærdssamfund gør ved mennesker og at analysere de individuelle strategier, som kvinderne anvender, når de skal håndtere problemerne i deres tilværelse. Med afsæt i de kommunale jobcentre, er det derudover hensigten at undersøge, i hvilket omfang det sociale hjælpesystem, gennem manglende anerkendelse i mødet med enlige fattige mødre, medvirker til, at kvinderne fastholdes i længerevarende fattigdom. 

Specialet er tilrettelagt som en kvalitativ undersøgelse baseret på et afgrænset litteraturstudie og otte kvalitative interviews med enlige fattige mødre. Dermed har jeg eksplicit valgt perspektiver og strategier, der er orienteret mod at indsamle kvalitative data, dvs. kvaliteter ved fænomener (Launsø & Rieper 2008:127).

Jeg anvender Axel Honneth’s anerkendelsesteori som overordnet teoriramme, en normativ teori om de mest fundamentale betingelser for det gode liv (Honneth 2006:102ff.), ud fra den antagelse, at en kvalificeret socialfaglig indsats overfor enlige fattige mødre som en nødvendig forudsætning må tage afsæt i en anerkendelsesetik. Mennesket er ifølge Honneth grundlæggende socialt, og det er i kraft af gensidige anerkendelsesrelationer, at mennesket udvikler et positivt selvforhold, dvs. en vellykket identitetsdannelse (ibid.:127ff). Ifølge anerkendelsesteorien kan socialt arbejde kun understøtte udviklingen af et positivt selvforhold og støtte den enkelte til at realisere sig selv, såfremt det er funderet på anerkendelse af borgeren som etisk og juridisk person (Høilund & Juul 2005:29ff.). 
Flere undersøgelser peger således på, at dårligt stillede mennesker generelt efterlyser empati, anerkendelse, engagement og interesse fra socialarbejdere (Uggerhøj 1995, Høilund og Juul 2005).   

1.2. Hvorfor beskæftige sig med fattigdom?
Er det overhovedet relevant at beskæftige sig med fattigdom i Danmark, når de seneste årtier har været præget af højkonjunktur med lav arbejdsløshed, overskud på de offentlige finanser og store velstandsstigninger generelt set? 
Andelen af fattige enlige mødre har på intet tidspunkt i de seneste 30 år været faldende, kun stigende (Bak 2004:231; Larsen 2004:37-41). Økonomisk udsatte enlige mødre repræsenterer med andre ord en markant risikogruppe uanset positive eller negative samfundsøkonomiske ændringer. En gruppe, der under en lavkonjunktur formentlig er yderligere udsat, fordi krisetider oftest rammer socialt udsatte familier hårdest (Deding & Gerstoft 2009:10). 

Fattigdom og social ulighed berører som udgangspunkt mennesker i alle aldre og livsfaser, om end visse grupper af befolkningen er mere udsatte for fattigdom end andre. Der er imidlertid stærke argumenter for, at dette speciale fokuserer på betydningen af materiel fattigdom hos gruppen af enlige mødre. Enlige mødre har i sagens natur børn; det er disse børns vilkår og opvækstbetingelser, jeg ønsker at problematisere i dette speciale: ’Fattigdom indebærer et usselt børneliv og risiko for social eksklusion’ (Johansen 2006:114).  

1.3. Den nye fattigdomsdiskurs
At antallet af fattige enlige mødre i de seneste tredive år kun har været stigende er i sig selv stærkt urovækkende og bør alene på grund af stigningen give anledning til fornyet samfundsmæssig opmærksomhed. Udover den stigende udvikling i antallet af fattige enlige mødre, ser vi også en kulturalisering af fattigdommen, dvs. en fremherskende diskurs repræsenteret både i forskningen og i det politiske felt, der ensidigt fremstiller fattigdom som et kulturelt fænomen (Andersen et al. 2008:32). I socialt arbejde kan denne diskurs identificeres, når børns opvækstvilkår diskuteres, som om disse vilkår udelukkende bestemmes af forældrenes prioriteringer og vilje (Skytte 2008:271), mens strukturelle forhold, der vanskeliggør eneforsørger-rollen, helt ignoreres. Når fattigdom i den offentlige polemik individualiseres og gøres til et spørgsmål om mangel på kultur, er der en betydelig risiko for, at socialarbejdere overser, at den aktuelle samfundsudvikling producerer og reproducerer sociale forskelle, der slår igennem både på individ- og samfundsmæssigt niveau. 

Det er en bærende antagelse i specialet, at fattigdomsdiskurser, der individualiserer og kulturaliserer fattigdom blandt udsatte grupper, legitimerer lovgivningsinitiativer, der kortsigtet har fokus på aktivering og beskæftigelse. Det er min antagelse, at den liberalistisk inspirerede tankegang, - ’noget for noget’- ræsonnementet, har vundet indpas i dele af det sociale arbejde i en grad, der stigmatiserer fattige grupper af befolkningen. Dermed er der betydelig risiko for, at vi overser, hvor belastende fattigdom er for de familier, der lever med den (Andenæs 2004; Backe-Hansen 2004). 
Fattigdom blandt enlige mødre i Danmark er ikke et spørgsmål om sult og forarmelse. Hvis fattigdom blandt enlige mødre derimod indebærer, at deres børn risikerer stigmatisering, isolation og marginalisering i forhold til jævnaldrende, fordi deres familier ikke i samme omfang som andre familier har råd til for eksempel ferier, børnefødselsdage, fritidsaktiviteter eller computeradgang (Deding & Gerstoft 2009:10), er der solide socialpolitiske argumenter for at studere materiel fattigdom blandt enlige mødre.

1.4. Hvad gør fattigdom ved mennesker?
Det er en gennemgående antagelse i specialet, at fattigdom i et velfærdssamfund ikke udelukkende handler om materielle ting, man ikke har mulighed for at købe; at leve med fattigdom har langt større og indgribende konsekvenser. Fattigdom handler om at befinde sig udenfor det liv og de kredsløb, som andre med selvfølgelighed deltager i. Derudover kan fattigdom påvirke selvopfattelsen (Andenæs 2004:26). Undersøgelser har ifølge den norske psykolog Agnes Andenæs vist, at fattigdom kan opleves som en psykologisk tilstand af skam, tab af værdighed og som noget, der må skjules for omverdenen, samt som en oplevelse af manglende personlig kontrol. At leve med fattigdom kan have omfattende psykosociale konsekvenser for de berørte (ibid.:26). 

Gruppen af enlige fattige mødre består af kvinder med forskellig sproglige, kulturelle, etniske og religiøse, uddannelses- og arbejdsmæssige, aldersmæssige samt sociale forudsætninger. Trods denne sammensathed er det imidlertid en bærende antagelse, at enlige mødre, der befinder sig i en tilstand med fattigdom, kortere- eller længerevarende, som udgangspunkt må betragtes som aktive individer. De må forstås som personer med divergerende opfattelser af deres situation og med forskellige forventninger til livet - ’De er således ikke udelukkende passive ’ofre’, der er afhængige af det offentlige systems velfærdsordninger’ (Bak 2004:75). En præmis, der i øvrigt har været styrende for Københavns Kommunes omfattende fattigdomsundersøgelse (Andersen 2008:17).

1.5. Sammenfatning af litteraturstudie
Dette afsnit diskuterer og perspektiverer de mest centrale resultater fra litteraturstudiet. Jeg prætenderer ikke at opsummere al forskning i feltet. Formålet med studiet har primært været at skabe overblik over tematisk relevante forskningsresultater og med afsæt heri skabe en teoretisk funderet analyseoptik. Feltets centrale problemstillinger og konklusioner fra litteraturstudiet introducerer derudover en række begreber og definitioner, der bidrager til en indkredsning af problemstillingen samt giver læseren en forståelse af, hvordan enlige fattige mødre som kategori analyseres i dette speciale. Bilag 1 uddyber litteratursøgningsstrategien.

Litteraturstudiet eksplicerer, hvordan fattigdomsforskningen både nationalt og internationalt afspejler divergerende videnskabelige og politiske synspunkter i et omfang, så fænomenet fattigdom til stadighed er et kontroversielt begreb. Fattigdomsdebatten reflekterer primært uoverensstemmelser i forhold til en generelt accepteret definition (Andersen & Larsen 2004:193).  

På et overordnet niveau synes der i forskningen at være enighed om en sondring mellem en absolut og en relativ definition på fattigdom. De danske fattigdomsforskere John Andersen og Jørgen Elm Larsen sondrer i artiklen ’Fattigdom og social eksklusion’ mellem begreberne ’absolut fattigdom’ og ’relativ fattigdom’. Absolut fattigdom kan optræde som hungersnød og ekstreme mangeltilstande i forbindelse med naturkatastrofer og krige, og omfatter desuden befolkningsgrupper, der lever under et eksistensminimum dvs., at basale behov som bolig, tøj, mad m.v. ikke kan indfries. Relativ fattigdom er knyttet til eksistensen i rige, men ulige velfærdsstater. De basale behov er som hovedregel dækket, men det er umuligt at indfri de sociale forventninger og udfylde de sociale roller, som anses for normale i samfundet (Andersen & Larsen 2004:185). 
Litteraturstudiet viser, at opfattelsen af fattigdom har forandret sig over tid og derfor nødvendigvis må anskues kontekstuelt. Det er formålsløst at sammenligne fattigdom i moderne velfærdssamfund med fattigdom i den tredje verden. Definitioner på fattigdom må derfor kunne henvise til forskellige forhold og faktorer afhængig af hvilken del af verden, der tages afsæt i. Studiet peger derfor også på, at der i fattigdomsforskningen i de seneste årtier har hersket konsensus om, at fattigdom i moderne velfærdsstater nødvendigvis må studeres som et relativt fænomen (Andersen & Larsen 2004; Bak 2004).

Opfattelsen af fattigdom som et relativt fænomen knyttes hovedsageligt til den engelske sociolog Peter Townsend og hans klassiske værk ’Poverty in the United Kingdom’ (Townsend 1979). Hans forskning var epokegørende, fordi han definitivt gjorde op med forestillingen om fattigdom som et absolut fænomen, der udelukkende defineres som manglende fysiske behov (mad, bolig, tøj). Som et modstykke hertil udviklede han en relativ fattigdomsdefinition:
’Individuals, families and groups in the population can be said to be in poverty when they lack the resources to obtain the types of diet, participate in the activities and have the living conditions and amenities which are customary, or are at least widely encouraged or approved, in the societies to which they belong. Their resources are so seriously below those commanded by the average individual or family that they are, in effect, excluded from ordinary living patterns, customs and activities’ (ibid.:31). Med sin definition understreger Townsend, at mennesket er et socialt væsen, der forventes at indgå i mange forskellige roller, og at forståelsen af fattigdom ikke alene kan tage afsæt i objektivt givne behov, men at disse behov også er samfundsmæssigt betingede.

Fattigdomsbegrebet får med Townsend en øget sociologisk dimension, idet fokus flyttes fra økonomiske ressourcer til spørgsmålet om social integration. 
Det centrale for Townsend er begrebet ’deprivation’ (dansk: ’at lide afsavn’), der i denne sammenhæng både har et materielt og et socialt aspekt, som principielt er lige alvorlige. Afsavn er ikke blot et spørgsmål om, at nogle mennesker falder under en fastsat grænse, men må i stedet relateres til den almene livsstil i ethvert samfund. 

Sammenfattende må relativ fattigdom kunne udtrykke en påtvungen lav levestandard, der afgørende begrænser mulighederne for at deltage i normale aktiviteter, og som indskrænker familiens reelle valgmuligheder til et minimum (Andersen & Larsen 1989:11). Mennesket har brug for både at få dækket elementære fysiske behov og som et socialt væsen at kunne indgå i rollen som forældre, arbejder og samfundsborger. Når en familie ikke har de fornødne økonomiske/materielle ressourcer til at kunne indgå i disse roller, og når indkomsten er så ringe, at det medfører basale afsavn i hverdagen, er der tale om relativ fattigdom (Larsen 2004:15-16).  

Litteraturstudiet viser også, at enlige mødre og deres børn - ’enemorfamilier’ i de seneste årtier har været genstand for forskningsmæssig bevågenhed. Maren Bak’s ’Enemorfamilien’ er en forkortet udgave af hendes Ph.d. afhandling: ’Enemorfamilien som senmoderne familieform’ (Bak 1997). På baggrund af en kvalitativ interviewundersøgelse af 25 enlige mødre og deres børn analyserer Bak familiernes hverdag med særligt fokus på, hvordan mødrene og deres børn organiserer dagligdagen, og hvordan familierne fungerer som opvækstmiljø for børnene. Udgangspunktet for Bak er, at enemorfamilien hverken er mere eller mindre problemskabende end andre familieformer, og at den bør betragtes som én normalfamilie blandt mange andre familieformer i samfundet. 

Catharina Juul Kristensens undersøgelse ’Socialt udsatte enlige mødre med flere børn’ (1999) dvs., kvinder med mindst tre børn, har som en af de få undersøgelser fokus på en specifik gruppe blandt enlige. Undersøgelsen er et led i et initiativ, hvis primære formål er at gøre udsatte børnefamilier selvhjulpne via en forbedret offentlig indsats. På baggrund af kvalitative interviews analyserer Kristensen mødrenes håndtering af hverdagslivet og det sociale hjælpeapparats rolle. De enlige mødres kritik af det offentlige hjælpeapparat samler sig overordnet om urimeligt mange sagsbehandlerskift, der medfører manglende kontinuitet og tab af værdifulde erfaringer. Derudover peges der på, at socialarbejderen ikke koordinerer indsatsen, og at der som følge heraf ikke ydes en samlet – helhedsorienteret indsats, hvilket netop er et problem, fordi der er tale om mindre ressourcestærke kvinder. 

Bortset fra forskningsprojektet ’Tab af rettigheder. Sårbare enlige mødre og deres børn’ af Therese Halskov et al. (2000) har den forskningsmæssige interesse over for virkningen af materiel fattigdom blandt enlige mødre og deres børn imidlertid været sparsom. Med udgangspunkt i 14 interviews med enlige mødre beskriver bogen, hvordan kvinderne trods store belastninger, i form af voldelige parforhold, arbejdsløshed, dårlige boligforhold og stram økonomi, alligevel formår at håndtere deres liv. Kritikken af socialcentrene er iøjefaldende, bl.a. synes der at være en udtalt utilfredshed med kontakten til socialarbejderen, - ’… der burde gå ind og støtte hele vejen rundt’, så mødrene i højere grad kunne blive selvhjulpne. 

I den internationale fattigdomsforskning har fokus især været rettet mod dét, der kaldes en feminisering af fattigdommen. I USA lever halvdelen af enlige mødre under den officielt definerede fattigdomsgrænse, og i EU stiger antallet af relativt fattige enlige mødre (Bak 2004:231). 
John Andersen og Jørgen Elm Larsen (1996) forholder sig imidlertid kritisk til paradigmet om feminisering af fattigdommen og mener, at selvom kvinder i et større omfang risikerer relativ fattigdom end mænd, så viser tendensen også, at social disintegration og afmagt i stigende grad er blevet et mandeproblem. Ifølge Andersen og Larsen er årsagen, at kvinder og mænds evne til at udvikle livsstrategier grundlæggende er forskellige. Kvinder er på det sociale og identitetsmæssige plan bedre til at opbygge nye kompetencer og overlevelsesstrategier, mens mænd ser ud til at manifestere sig i en position med tredobbelt ekskludering – fra ægteskabet, arbejdsmarkedet og en kønsspecifik lønarbejderidentitet (ibid.:63-71). 

Kvinders evne til at opbygge nye kompetencer og overlevelsesstrategier er også et tema hos Birte Bech-Jørgensen. Hun peger med sin forskning i hverdagslivsstrategier bl.a. i ’Når hver dag bliver hverdag’ (1994) på én af forklaringerne dvs., dét hun betegner som ’hverdagens symbolske orden’, - at kvinderne kaster deres energi ind i at opretholde rutinerne i hverdagen for på den måde at afværge et sammenbrud i tidsstruktur og identitet.

Carsten Kronborg Bak kombinerer i sin Ph.d.-afhandling ’Demokratisering og individualisering af fattigdommen’ (2004) kvantitative og kvalitative metoder i en belysning af fattigdom blandt enlige mødre i Danmark. Udgangspunktet for Bak er bl.a. at gennemføre empiriske undersøgelser af fattigdom som et ’multidimensionelt’ og mangefacetteret problem ud fra en hypotese om, at der til fattigdom knytter sig varierende typer af årsagsforklaringer. 
Baks undersøgelse er særlig interessant, fordi den i modsætning til mange tilsvarende undersøgelser ikke kun ser på perioder med sammenhængende fattigdom, men også inkluderer personer, der igennem en årrække pendler ud og ind af fattigdom. I relation til enlige mødre viser Baks undersøgelser således: ’… at ’længerevarende fattigdom’ i Danmark var mere end dobbelt så hyppigt forekommende som angivet med EU’ opgørelser. 8 procent havde haft mindst én sammenhængende periode på tre år eller flere perioder med samlet fire års fattigdom’ (Bak 2004). 

Konsekvenserne ved langvarig fattigdom opleves som betydelige indskrænkninger af valgmuligheder i hverdagen – indskrænkninger, der markant forringer livskvaliteten forbrugsmæssigt, socialt og sundhedsmæssigt (Bonke 2003:3). Litteraturstudiet peger på, at langvarig fattigdom ofte medfører en fastlåst hverdagssituation, hvor end ikke basale behov kan dækkes (Andersen & Larsen 2004; Gamst, 2008:10; Socialforvaltningen 2007; Arbejderbevægelsens Erhvervsråd 2007).

Fattigdommens omfang og udbredelse er regelmæssig til diskussion i den socialpolitiske velfærdsdebat om samfundets svageste. At debatten også afslører grundlæggende uenigheder om, hvem og hvor fattige udvalgte segmenter af befolkningen er, henviser ofte til en manglende officiel definition og operationalisering af fattigdomsbegrebet (Hansen 2005:149). 

Dansk forskning tyder på, at vi har ganske stereotype forestillinger om, hvem fattige er, - ofte billedliggjort som den forhutlede hjemløse eller den beskidte gadenarkoman. Med andre ord en opfattelse af fattigdom, der knytter sig til massive sociale og psykiske problemer, ofte kombineret med et syn på fattige, hvor de tillægges mindre sympatiske egenskaber som eksempelvis passivitet og dovenskab (Andersen 2008:26). 

Socialt arbejde i Danmark har i sine indsatsformer altid opereret med distinktionen værdigt og uværdigt trængende. Allerede i det førindustrielle samfund sondrede man mellem ’værdigt’ og ’uværdigt’ trængende – de værdige skulle hjælpes, mens de uværdige skulle jages ud af byen (Meeuwisse & Svärd 2004:23).   
Når Regeringens Velfærdskommission analyserer svage og udsatte grupper i befolkningen ud fra dikotomier som svage/ikke svage, udsatte/ikke udsatte og marginaliserede/integrerede og argumenterer for, at kriteriet for denne distinktion er, hvorvidt en social begivenhed er kortvarig eller langvarig, så har det åbenbare reminiscenser til fordums sondring mellem værdigt og uværdigt trængende (Hansen 2005:149). 
Med så brede kategoriseringer er der risiko for en éndimensionel opdeling af udvalgte befolkningsgrupper, hvor det for eksempel ignoreres, at studerende ikke pr. definition er svage, blot fordi de indkomstmæssigt ligger lavt, eller at der findes et utal af marginaliseringsarenaer, som man kan være udstødt fra og alligevel stadig være integreret i samfundet (ibid.:149-150). Trods det at svage og udsatte grupper i befolkningen traditionelt set ofte kobles til fattigdomsdiskussionen, giver distinktionerne ikke et retvisende billede hverken af fattigdommens udbredelse eller omfang. 

Omfanget af fattigdom er for få år siden kortlagt i Københavns Kommune (Socialforvaltningen 2007). Hér konkluderer projektgruppen bl.a., at kategorien af fattige kan inddeles i tre grupper: ’Korttidsfattige’, ’mellemlangtidsfattige’ samt ’langtidsfattige og ’permanent fattige’ (ibid.:9). Da kortvarig fattigdom formentlig er et vilkår for de fleste mennesker, f.eks. i forbindelse med studier, arbejdsophør, skilsmisser, sygdom etc., og i sig selv ikke nødvendigvis medfører betydelige afsavn, er dette fænomen næppe et centralt velfærdspolitisk problem set over et helt livsforløb (Andersen & Larsen 2004:189). 

Selvom gruppen af langvarigt fattige må betegnes som uhomogen og således både repræsenterer pensionister, lavtlønnede med usikker tilknytning til arbejdsmarkedet, visse grupper af små selvstændige, så dominerer kontanthjælpsmodtagere gruppen (Socialforvaltningen 2007:10). Undersøgelsen viser, at mere end 70 % af de enlige på kontanthjælpssatsen er fattige (ibid.:10). Der synes i nyere forskningslitteratur ikke at være belæg for, at langvarig og permanent fattigdom kun er et storbyfænomen. Forskningen peger på, at fattigdom er et landsdækkende fænomen, selvom visse geografisk afgrænsede områder, særligt i storbyerne, har en højere koncentration af fattige end andre bydele (Socialforvaltningen 2007; Bak 2004). 

Nye tal fra SFI (Det nationale forskningscenter for velfærd) peger på, at ca. 60.000 børn i Danmark er fattige. Mette Deding og Fredrik Gerstoft dokumenterer med ’Børnefattigdom i Danmark 2002 - 2006’ (Deding & Gerstoft 2009) hvilke børn, der er særligt udsatte for at leve i fattigdom, og at enlige forsørgere er en sårbar gruppe med signifikant højere risiko for fattigdom. Udover enlige forsørgere ses andelen af fattige børn blandt indvandrere og deres efterkommere også at være stigende (ibid.:9). 
Sammenfattende afspejler litteraturstudiet, at fattigdomsforskningen i Danmark generelt er opmærksom på enlige fattige mødre som en gruppe med højere risiko for fattigdom sammenlignet med andre udsatte grupper. Studiet peger samtidig på, at især den nordiske forskning siden 1980’erne har fokuseret på eneforældrefamiliens sårbarhed og behov for særlig støtte. Et tema, der i 1980’erne blev aktualiseret med stigende arbejdsløshed blandt kvinder. Tendensen viser endvidere, at en stor del af forskningen om enemorfamilien har fokuseret på de psykologiske aspekter dvs., de følelsesmæssige relationer mellem mor og barn, samt konsekvenserne for børnenes opvækst og socialisering ved at vokse op i enforsørgerfamilier i fraværet af en far (Christoffersen 1996).

Studiet viser imidlertid også, at fattigdom er et differentieret og sammensat fænomen. Gruppen af fattige rummer personer med komplekse sociale og psykologiske problemstillinger og personer, der ikke har flere eller mere massive problemer end gennemsnittet af befolkningen. 

Endelig peger litteraturstudiet på, at socialt arbejde med fattige enlige mødre kun sjældent tager afsæt i en helhedsorienteret og anerkendende tilgang. Anerkendelse i socialt arbejde handler ifølge Axel Honneth ikke kun om at blive set eller erkendt, men om at være synlig. Det indebærer, at socialarbejderen må kunne se den anden, som den anden ser sig selv og i udgangspunktet indtager en lyttende og tilbageholdende attitude til det menneske, der sidder over for (Honneth 2003:98-109). Når jeg refererer til anerkendelse af enlige fattige mødre, indebærer det i en socialfaglig kontekst, at kvinden gøres synlig og behandles som en moralsk autoritet, socialarbejderen både etisk og juridisk har pligt til at tage seriøst (Høilund & Juul 2005:29ff.).
1.6. Problemafgrænsning
Min forståelse af fattigdom i et velfærdssamfund tager afsæt i Townsend’s definition. Det er centralt, at definitionen fokuserer på manglende ressourcer som et bredt relativt begreb, og at fattigdom opfattes som et socialt fænomen, der må studeres i forhold til den levestandard, der er almindelig i et givent samfund. 

Det relative element synes med andre ord både at være styrken og svagheden i definitionen. Hvordan kan det afgøres og af hvem, hvor mange ressourcer der skal til for, at mennesker ikke udelukkes fra aktiviteter, der er almindelige i en lokal samfundsmæssig kontekst? Problemet er ikke kun aktuelt i forhold til det kriterium, jeg anvender for at udskille relativt fattige enlige mødre, men forekommer generelt at være tilbagevendende i fattigdomsforskningen, fordi der ikke findes endegyldige svar på spørgsmålene (Larsen 2004:31). 

Danmark har, i modsætning til andre lande i Europa og USA, ikke vedtaget en fælles målestok i form af en officiel fattigdomsgrænse, der præciserer, hvor meget man som minimum skal have til rådighed (Rådet for socialt udsatte 2003). I stedet sondres der mellem to opgørelsesmetoder på relativ fattigdom. En metode, hvor relativ økonomisk fattigdom udtrykkes som en kombination af årlig bruttoindkomst i familien og familiens månedlige rådighedsbeløb, når de faste udgifter er betalt, og en metode, der vedrører relativ fattigdom, som også inddrager eventuelle afsavn i familien. Afsavn kan referere til regninger, man ikke kan betale, tandlægebesøg eller køb af medicin (Larsen 2004:11).    

Jeg er interesseret i at analysere, hvordan enlige mødre oplever at være fattige i et samfund som det danske. De fleste undersøgelser bygger på rene indkomstmål (Andersen & Larsen 2006:83). En indkomstbaseret metode, udtrykt ved en disponibel indkomst i en given periode på mindre end 50 % af medianindkomsten for hele befolkningen, vil ganske vist formelt indfange den del af befolkningen, der har den laveste indkomst. Imidlertid afspejler det at have en lav indkomst ikke nødvendigvis, at man er fattig, snarere: ’…at personer i forskellige aldre befinder sig på forskellige stadier i livsforløbet (Hansen & Hansen 2004:7). 
Med udgangspunkt i Townsend’s definition på relativ fattigdom skal den anvendte metode i specialet derfor både kunne indfange enlige mødre i lavindkomstgruppen og inkludere respondenternes egne oplysninger om de afsavn, de oplever i hverdagen. Aktuel forskning peger på, at fattigdom især findes blandt kontanthjælpsmodtagere og enlige forsørgere. 

Min målgruppe afgrænses derfor til enlige mødre med en disponibel indkomst svarende til den aktuelle kontanthjælpssats eller derunder. Derudover skal gruppen være kendetegnet ved en længerevarende påtvungen lav levestandard.Metoden skal således både kunne tage højde for det ’knaphedstyranni’ (Gamst 2008:10), der end ikke kan dække basale behov, og for de manglende ressourcer, der ikke kan dække deltagelsen i normale aktiviteter og social praksis. 
Med inspiration fra John Andersen & Jørgen Elm Larsen (2006) anvender specialet en opgørelsesmetode, der bygger på en kombination af:

•	Disponibel indkomst, svarende til kontanthjælpssatsen eller derunder 
•	Rådighedsbeløb, når alle faste udgifter er betalt  
•	Afsavn 

Denne opgørelse tilbyder et mål, der mest præcist kan definere dét, fattigdom er udtryk for: ’…nemlig en ringe indkomst der medfører basale afsavn i hverdagen’ (ibid.:83). 
De økonomiske oplysninger, som fremgår af casene er således baseret på kvindernes egne fremstillinger af deres budget og økonomiske situation, som de selv husker og mener, det hænger sammen. Elm Larsen definerer i sin undersøgelse (2004) relativ økonomisk fattigdom som husstande, der i år 2000 havde under 250.000 kr. i årlig bruttoindkomst, - et rådighedsbeløb pr. måned for voksne svarende til under 2500 kr. og for børn under 1750 kr. (Larsen 2004:36). Trods diverse børneydelser viser de senere cases, at rådighedsbeløbet for hovedparten er endnu mindre end det, der defineres her.

For at kunne undersøge i hvilket omfang gruppen af enlige mødre oplever anerkendelse eller krænkelser i mødet med socialarbejderen, er det desuden nødvendigt, at kvinderne har haft en længerevarende kontakt til det respektive jobcenter og/eller samarbejde med den kommunale socialforvaltning. 

Feltets centrale problemstillinger og konklusioner er hermed præciseret. Dette speciale indskriver sig i et relativt omfattende forskningsfelt hvad angår temaerne fattigdom, enlige mødre og socialt arbejde. Det karakteristiske ved mit speciale er, at jeg med afsæt i en kritisk anerkendelsesteoretisk tilgang tilsigter at undersøge, hvorvidt krænkelser og manglende anerkendelse fra det sociale hjælpesystems side fastholder enlige mødre i fattigdom. 
Af gode grunde er forskning om socialt arbejde i de nye jobcentre sparsom. Jeg ønsker med dette speciale at bidrage til et endnu uudforsket felt, hvor der på nuværende tidspunkt kan sættes spørgsmålstegn ved om de sociale forpligtelser, over for enlige fattige mødre, imødekommes i et tilstrækkeligt omfang. Endvidere er det kendetegnende for mit speciale, at det, i modsætning til dele af den fremherskende socialpolitiske polemik, også har til formål at synliggøre, hvordan enlige mødre håndterer de ofte meget alvorlige psykiske, sociale og helbredsmæssige konsekvenser et liv i langvarig fattigdom kan have. Det primære formål med dette speciale er således at skabe ny viden om fattige enlige mødre, viden der i bedste fald kan bidrage til at kvalificere socialt arbejdes praksis og dermed optimere indsatsen overfor denne gruppe. 

1.7. Problemformulering
I det foregående har jeg præsenteret en række centrale begreber og introduceret de væsentligste resultater og konklusioner fra litteraturstudiet, hvorfor specialets endelige problemstilling kan præciseres:  

Hvordan oplever enlige mødre at være fattige i et velfærdssamfund som det danske? Og i hvilken udstrækning kan kvindernes erfaringer med manglende anerkendelse eller krænkelser i mødet med det offentlige sociale system forklare, at de fastholdes i fattigdom?

Kapitel 2. Centrale begreber

I en socialpolitisk kontekst er det væsentligt at have en fælles opfattelse af aktørerne i feltet, også selvom kategoriseringer og klassifikationer af mennesker ud fra et isoleret parameter altid vil indebære en potentiel risiko for stereotypisering og stigmatisering (Hansen 1999). 
Kategoriseringer og klassifikationer er imidlertid nødvendige, hvis ikke gængs sprogbrug skal dominere formidlingen af forskningsresultaterne. Da kategoriseringer sjældent er værdifrie, og da valget af kategoriseringer er afgørende for de konklusioner, der drages af datamaterialet, redegør jeg i det følgende for mine overvejelser i forbindelse med brugen af centrale begreber i specialet.

Jeg anvender den overordnede betegnelse ’borger’ om mennesker, der henvender sig om hjælp i socialforvaltningen. Alle mennesker er borgere i samfundet, og jeg ønsker med begrebet at betone det element, at alle borgere som udgangspunkt har rettigheder, krav på retssikkerhed og ansvar. 
Jeg ønsker, at præcisere den organisatoriske kontekst, der danner rammen om min undersøgelse. Derfor bruges termen ’socialarbejder’ konsekvent som en fælles betegnelse for de fagpersoner, der i socialforvaltningen har direkte kontakt med borgerne uanset, hvilken stilling eller uddannelse de måtte have. Der forekommer citater med ’sagsbehandler’, dette begreb henviser til en kommunalt ansat socialarbejder.   

Når termen ’Socialforvaltning’ anvendes i specialet, henviser den til ’… den kommunale (…) varetagelse af de opgaver, der ligger inden for den sociale lovgivning uanset, om de organisatorisk er placeret i en socialforvaltning eller i forvaltninger med et andet navn (Eskelinen & Koch 1997:11). I 2007 blev Arbejdsformidlingen og beskæftigelsesområdet i kommunerne samlet i kommunale jobcentre. Kommunalreformen medførte bl.a., at samtlige jobcentre i august 2009 blev kommunaliseret, og at ansvaret for alle ledige, også de forsikrede blev udlagt til kommunerne. Når jeg bruger betegnelsen ’jobcenter’, er det underforstået at der er tale om ét af landets 91 kommunale jobcentre. 

Selvom om enlige mødre, trods en række overordnede fællestræk, er en sammensat gruppe, benytter jeg betegnelsen ’enlige fattige mødre’ om specialets målgruppe. Denne klassifikation dækker over kvinder med mindst et hjemmeboende barn og består derudover af kvinder med vidt forskellige forudsætninger, ressourcer og problemer. Kapitel 6 differentierer målgruppen.
Kapitel 3. Videnskabsteoretisk forankring 

3.1. Indledning
I dette kapitel redegøres eksplicit for specialets videnskabsteoretiske refleksioner og positionering.  Formålet med denne eksplicitering er at introducere de overordnede antagelser om viden og sandhed, individ og samfund samt interaktive processer, der har været centrale for mit valg af teori og metode i dette speciale. Præciseringen af det videnskabsteoretiske perspektiv har endvidere til hensigt at tydeliggøre mit erkendelsesteoretiske udgangspunkt. 

De videnskabsteoretiske refleksioner i dette speciale refererer således til, hvordan sammenhængen mellem sociologien og samfundet iagttages, og på hvilken baggrund en iagttagelse af samfundet kan beskrives som sand eller gyldig. Uafhængig af antagelser om virkelighedens beskaffenhed er det derfor nødvendigt at fastlægge kriterier for videnskabelig sandhed/sigte for derved at kunne præcisere forholdet mellem ontologi/epistemologi, erkendelse/genstand, sandt/usandt (Olsen 2002:49-51). 

3.2. En paradigmatisk ramme
Laila Launsø & Olaf Rieper argumenterer for, at paradigmer definerer forskellige virkeligheder, og at et paradigme kan ses som udtryk for rationalitetsforståelser og erkendelsesinteresser, der leder og markerer grænserne for vores søgen efter erkendelse (Launsø & Rieper 2005:45-46). Jeg tilslutter mig præmissen om, at man som forsker i valg af paradigme og forskningstype er medskaber af en (eller flere) virkelighedsforestillinger. I den forstand fungerer et paradigme som en styringsmekanisme for problemerkendelser, teorier, metoder, handlinger, roller, mål og organisatoriske strukturer (ibid.:46).

Overordnet har dette speciale et binært sigte: at få en dybere forståelse af, hvad fattigdom i et moderne velfærdssamfund gør ved mennesker, at undersøge, hvordan de berørte håndterer fattigdommen og i et anerkendelsesperspektiv at undersøge, i hvilket omfang det sociale hjælpesystem gennem manglende anerkendelse medvirker til, at enlige mødre fastholdes i længerevarende fattigdom. 

At forfægte neutralitet i forskning om socialt arbejde vil i min optik være at bekende sig til et empiriskanalytisk paradigme, der betoner testning, empirisk iagttagelse, det objektiverende, værdineutrale, systemmekanismer og lovmæssigheder (ibid.:55). Men socialt arbejdes felt kan ikke udgrænses til et spørgsmål om objektiv bevisførelse, snarere er der tale om et komplekst og kontekstafhængigt handlerum, der i vid udstrækning efterspørger typer af viden og kundskabsgrundlag hos aktørerne – ofte af mere refleksiv art.
Efter min opfattelse er det hverken realistisk eller ideelt at efterstræbe neutralitet i forskning om socialt arbejde. Ikke kun på grund af feltets kompleksitet, men i høj grad også fordi forskere ikke er fritsvævende atomer, der i valget og studiet af sociale fænomener kan være objektive og neutrale (Eliasson 1995:28). 

I mit perspektiv indebærer dette, at enlige fattige mødres erfaringer med krænkelser i det sociale hjælpesystem ikke udelukkende kan studeres i et kontrolperspektiv dvs. ud fra en hypotese om, at deres liv er determineret af velfærdsstatslige ordninger. Hvis vi skal forstå, hvordan det er at være fattig i en dansk kontekst, må vi se på kvindernes ’samlede livschancer’ og deres individuelle copingstrategier dvs.,’… at det at leve med fattigdom er mere end blot at cope med at være fattig’ (Bak 2004:86). 

Med andre ord er fattige enlige mødre i min optik ikke kun en social kategori karakteriseret ved en dårlig økonomi. Fattige enlige mødre er i mit perspektiv en underprivilegeret og udsat gruppe, der på grund af materiel og økonomisk armod lider betydelige og fundamentale afsavn i hverdagen. Afsavn, der i varierende omfang belaster disse familier: socialt, psykologisk og fysiologisk. Men det er samtidigt også en differentieret social kategori, der består af kvinder med vidt forskellige ressourcer og problemer, og som følge heraf også anvender forskellige individuelle strategier. 

Med disse præliminære betragtninger angiver jeg samtidig specialets videnskabsteoretiske orientering som hermeneutisk/fænomenologisk: ’Hermeneutikken er den filosofiske disciplin, som undersøger og forklarer fortolkningen og forståelsen’ (Gulddal & Møller 1999:10). Et grundlæggende princip i hermeneutikken er, at mennesket altid forstår noget på grundlag af forudsætninger. Vi møder aldrig verden forudsætningsløst, og de forudsætninger, vi har, bestemmer, hvad vi forstår og ikke forstår (Gilje & Grimen 2002:171). Hermeneutikken indskriver sig dermed i det fortolkningsvidenskabelige paradigme, der hviler på den grundlæggende antagelse, at viden og indsigt i sociale forhold nødvendigvis må bygge på forståelse og indlevelse i de sociale fænomener, der undersøges (Launsø & Rieper 2005:58). Præmissen for forskning i det fortolkningsmæssige paradigme må derfor være at tage afsæt i teorier, metoder og data, der kan bidrage til at skabe forståelse for menneskers handlinger (ibid.:58). 

Specialets formål er at bidrage til en synliggørelse af et, efter min opfattelse, overset socialt problem – fattigdom blandt et stigende antal enlige mødre. Mit speciale bidrager ikke til en udvikling og operationalisering af fattigdomsdefinitioner, heller ikke til kvantitative målinger og sammenligninger på makroniveau. Derimod sætter jeg fokus på fattigdommens sociale dimensioner: at fattigdom også er et menneskeligt problem, der rammer både børn og voksne dvs., et problem der får alvorlige konsekvenser for individer af kød og blod. Denne afgrænsning af fattigdomstemaet betyder ikke, at jeg underkender vigtigheden af at kunne måle fattigdom på den mest optimale måde. Men centrale aspekter ved fattigdommen kan kun vanskeligt måles, fordi de vedrører essensen af problemet: Hvad gør fattigdom ved mennesker? (Andersen et al. 2008:36).

3.3. Forståelsens historicitet og den hermeneutiske cirkel  
Med en hermeneutisk videnskabsteoretisk orientering er udfordringen at forstå og fortolke noget, som allerede er fortolkninger dvs., menneskets fortolkninger og forståelser af sig selv, af andre og af den fysiske verden (Gilje & Grimen 2002:168).

Jeg er særligt inspireret af den eksistentielle hermeneutik, som den fortolkes af den tyske filosof Hans Gadamer. I sit hovedværk ’Wahrheit und Methode’ retter han en stærk kritik mod den traditionelle videnskab (positivismen og den før-moderne hermeneutik), hvis udgangspunkt er, at vejen til erkendelse går over streng metodisk kontrol (Gadamer 2004:253ff.).
Historiciteten udgør et grundlæggende princip i Gadamers fortolkning af hermeneutikken: ’I virkeligheden tilhører historien ikke os, men vi tilhører den’ (Gadamer 2004:263). Derfor er det heller ikke muligt for mennesket at betragte sig selv og samfundet udefra. Menneskets historiske livsbetingelser og vilkår vil altid være afgørende for dets forståelseshorisont dvs., hvad det er i stand til at forstå og ikke forstå, hvad det stiller spørgsmålstegn ved, og hvad det formår at se – ’At være historisk betyder, aldrig at have fuldstændig viden om sig selv’ (ibid.:287). 

Hermeneutikkens ontologiske udgangspunkt, - at virkeligheden har en objektiv eksistens dvs., at der findes noget uden for sproget og begrebsverdenen, at mennesket ikke kan få objektiv viden om det foranderlige, men kun kan forstå gennem fortolkning, medfører, at forståelse bliver kriteriet for gyldig viden. Mennesket er ifølge Gadamer altid indskrevet i en verden af betydninger, som det ikke selv har indflydelse på: ’Vi møder aldrig verden nøgen, uden forudsætninger, som vi tager for givet’ (Gilje & Grimen 2002:171). Disse forudsætninger benævner Gadamer for-forståelse eller for-domme. Uden for-forståelse er forståelse, og dermed fortolkning, ikke muligt. Udgangspunktet er, at al forståelse i sit væsen er fordomsfuld, derfor er ideen om et fordomsfrit menneske en utopi (Gadamer 2004:253ff). Af samme årsag kan menneskers fortolkninger derfor aldrig være fordomsfrie, fordi meningsfuld fortolkning af et fænomen altid vil tage afsæt i visse ideer om, hvad vi skal lede efter (Gilje & Grimen 2002:171). Fordomme er i Gadamer’s fortolkning ikke fejlagtige eller vildledende anskuelser, men derimod den for-forståelse, der udgør forudsætningen for al forståelse: ’’Fordom’ behøver altså slet ikke at betyde en falsk dom. Det ligger i begrebet, at den kan vurderes positivt og negativt …’ (Gadamer 2004:258). 

Menneskers fordomme er med andre ord forudsætningen for erkendelse og er derfor et grundvilkår, vi ikke skal beklage. Mennesket kan aldrig sætte sin væren i verden i parentes, derimod udgør menneskets fordomme den horisont eller det synsfelt, der omfatter og omslutter alt det, der er synligt fra et bestemt punkt (Gadamer 2004:288). Det betyder, at en hermeneutisk inspireret forsker ikke skal sætte sin for-forståelse i parentes, men derimod sætte den i spil med fremmede horisonter. I Gadamer’s fortolkning er erkendelse en horisontsammensmeltning dvs., en interaktion eller en sammensmeltning af tekst og fortolkerens forståelseshorisonter, hvori erkendelse opstår og begge horisonter flytter sig (ibid.:288).

Det hermeneutiske videnskabsteoretiske afsæt får konsekvenser, der rækker udover et metateoretisk perspektiv. I Gadamer’s fortolkning er hermeneutikken mere end blot en fortolkningsmåde; det er en moral om menneskets væren i denne verden. Når mening altid er indlejret i en betydningskontekst (tradition, sproglig betydning etc.), betyder det, at alle mennesker, enlige fattige mødre og jeg selv som undersøger, befinder sig inden for en forståelseshorisont ud fra hvilken, vi tillægger verden betydning. Vi kan ikke se bort fra vores historiske forudsætninger og fordomme, men i mødet og interaktionen med verden og med nye erfaringer opstår ny erkendelse: Vi flytter os og forandrer os, vores fordomme afstemmes, klarificeres eller kompletteres. Ethvert menneskes for-forståelse er på den måde reviderbar. Hvis dette ikke var tilfældet ville gensidig forståelse mellem mennesker være en umulighed, og alle ville være spærret inde i deres egen lille verden (Gilje & Grimen 2002:175-176).

Min videnskabsteoretiske positionering får også betydning for tekstfortolkningen. Meningsfortolkning i en hermeneutisk optik er karakteriseret ved en hermeneutisk cirkel dvs., en cirkulær proces mellem det vi skal fortolke, for-forståelsen og den kontekst, det må fortolkes i (Gilje & Grimen 2002:178). Med Gadamer’s ord er det nødvendigt at forstå helheden ud fra delene og delene ud fra helheden (Gadamer 2004:277). Forståelse og fortolkning af et givent fænomen er derfor principielt altid en uafsluttet proces. 
Professor Søren Kjørup kritiserer betegnelsen den hermeneutiske cirkel for at være en misvisende metafor, fordi det implicit antyder, at man bevæger sig rundt i cirkler og dermed ikke kommer ud af stedet (Kjørup 1985:76). Han foreslår betegnelsen den hermeneutiske dialektik for derigennem at pege på forbindelsen mellem forudsætninger og konklusioner. Med Kjørups kritik in mente benytter jeg betegnelsen den hermeneutiske cirkel primært fordi dette, måske vigtigste begreb i hermeneutikken, i forskningslitteraturen er bedst kendt under denne metafor. Dog tilslutter jeg mig Kjørups argument om, at:’… der findes ikke forudsætningsløs viden eller andre typer forudsætningsløse videnskabelige resultater (ibid.:76). 

3.4. Sammenfatning
Mit hermeneutiske udgangspunkt betyder, at jeg vedkender mig mine fordomme dvs., en for-forståelse med elementer af: sprog/begreber, trosopfattelser og personlige erfaringer, samt et teoretisk perspektiv (Gilje & Grimen 2002:172). Min forståelseshorisont bevirker således, at jeg anskuer feltet med en bestemt optik samtidig med, at jeg i betydelig grad bestræber mig på at være åben og påvirkelig overfor de nye erfaringer, som fremkommer via specialets empiri. 

Specialets formål forudsætter, at jeg er åben overfor kvindernes erfaringsverden, og at jeg er parat til at lade mig belære af den. Samtidig tenderer jeg ikke, at ville give en neutral eller fuldstændig beskrivelse af undersøgelsens empiri. Mit ontologiske udgangspunkt har visse metodologiske implikationer. For at kunne studere fattigdom som et socialt fænomen har jeg ladet mig inspirere af kritiske realister, der hævder, at der findes en virkelighed uafhængig af de begreber, som forskeren har. Med andre ord: Virkeligheden har en objektiv eksistens, hvilket indebærer, at fattigdom vil eksistere både før og efter, at jeg som undersøger har erkendt, at den eksisterer (Danermark et al. 2003:41-43).    

Med min metateoretiske positionering markerer jeg afstand til den naive objektivisme/realisme, der forfægter, at alt virkeligt også er empirisk iagttageligt. Det udgangspunkt betyder, at specialets empiri ikke præsenteres som en sand afspejling af en objektiv virkelighed. Empirien bør i stedet opfattes som en konstruktion dvs. en asymmetrisk dialog, der skabes på baggrund af mine spørgsmål og den interviewedes svar (Kvale 1997:31ff.). Dermed lægger jeg også afstand til den konstruktivisme, der betvivler, hvorvidt der findes en virkelighed udenfor sproget, og som hævder, at adkomsten til viden og forståelser af verden kun kan ske via sproget og diskurser (Jørgensen et al.1999:9).  

Kapitel 4. Design og metode

4.1. Indledning
Dette kapitel uddyber mine metode-overvejelser og gennemgår den metode, der ligger til grund for genereringen af det empiriske materiale, som danner grundlag for specialets analyse. 
Intentionen har fra begyndelsen været at konstruere et design, der sikrer, at udvælgelsen af metoder afspejler respekt for de grundlæggende videnskabsteoretiske antagelser samt en ambition om, at der må være en indre konsistens niveauerne imellem. Formålet er således at give et indtryk af den konkrete fremgangsmåde samt at reflektere over de afgrænsninger, der er konsekvensen af det forskningsmæssige design. 

4.2. Det kvalitative undersøgelsesdesign
Undersøgelsens erkendelsesinteresse er at få en dybere forståelse af, hvad relativ fattigdom betyder for mennesker i moderne velfærdssamfund. Målet med studiet er at identificere og tolke fænomener i deres kontekst dvs., at beskrive og forstå fænomenet fattigdom, som det opleves af de enlige mødre. Studiet er derfor rettet mod fattige som enkeltindivider, hvor formålet er at udforske det unikke dvs., forståelse og intentionelle forklaringer, der inddrager menneskets subjektivitet f.eks. som erfaringer, meninger, tanker og følelser (Launsø & Rieper 2005:127).

Med en anerkendelsesoptik retter erkendelsesinteressen sig endvidere mod at undersøge, hvordan gruppen af enlige fattige mødre oplever kontakten med det sociale system, eksplicit det lokale jobcenter. Intentionen er at undersøge, hvilken hjælp enlige mødre får fra socialarbejderne i jobcenteret og i lyset af denne hjælp forstå kvindernes strategier og forskellige måder at leve med fattigdommen på.
En sådan erkendelsesinteresse ligger inden for det felt af samfundsforskningen, der søger at forstå menneskelige handlinger indefra. Kvalitativ forskning dækker over flere traditioner i forhold til strategi, analyse- og dataindsamlingsmetode og lader sig dermed ikke snævert definere som en modpol til kvantitative samfundsvidenskabelige metoder (Olsen 2002:62).

Da jeg er optaget af at undersøge et socialt fænomens beskaffenhed dvs., et specifikt aspekt af kvindernes livsverden, er et kvantitativt forskningsdesign ikke relevant. Kvantitative metoder, der eksempelvis bygger på standardiserede spørgemetoder, har primært til formål at indsamle kvantificerbare data, der kan sige noget om et fænomens udbredelse og repræsentativitet (Olsen 1998:14). Det kvalitative forskningsdesign er derimod centralt, når formålet er at forstå de interviewedes egne opfattelser af den virkelighed, de handler indenfor, samt at bevare et helhedsindtryk også i analyse og formidling af resultatet.

Jeg efterspørger en fortolkende forståelse af enlige mødres erfaringer med fattigdom og deres kontakt til det sociale system, hvilket gør et kvalitativt forskningsinterview særligt relevant. Denne interviewform giver en unik mulighed for at få adgang til at beskrive den livsverden eller det hverdagsliv, som Birte Bech-Jørgensen (1994:17) har defineret: ’Hverdagslivet er det liv, vi lever, opretholder og fornyer, genskaber og omskaber hver dag. Dette liv kan ikke defineres, – i det mindste ikke med sociologiske begreber’. 
I overensstemmelse med min hermeneutiske tilgang søger jeg fortolkninger i et samspil mellem kvindernes fortællinger og mit teoretiske udgangspunkt for på den måde at skabe ny erkendelse. 
Kvale beskriver det kvalitative forskningsinterview således: ’Forskningsinterviewet er en samtale om den menneskelige livsverden, hvor den mundtlige diskurs er transformeret til tekster, der skal fortolkes (Kvale 1997:56). 

Med afsæt i en fænomenologisk/hermeneutisk videnskabstradition, giver jeg livsverdenen forrang i den empiriske undersøgelse for at få indblik i enlige fattige mødres livserfaringer. Der er således 
tale om en tradition, hvor fænomener beskrives og tolkes i deres kontekst. Fænomenologien har fokus på at belyse, hvad der fremtræder, og hvorledes det fremtræder (ibid.:62). Studiet bliver således fænomenologisk i den forstand, at det baseres på enlige mødres perspektiver på deres egen verden dvs., med fokus på deres konkrete og eksistentielle livserfaringer. Og hermeneutisk i den udstrækning, at jeg fortolker og forsøger at forstå kvindernes livserfaringer og tankeverden. En fænomenologisk/hermeneutisk tilgang giver både mulighed for at beskrive og analysere hverdagslivet for fattige enlige mødre og at forstå forholdet mellem kvindernes subjektive bevidsthed og sociale liv, som det udfoldes med økonomisk knaphed.

4.3. Feltet og det empiriske grundlag
Formålet med undersøgelsen er ikke i statistisk forstand at tegne et repræsentativt billede af fattige enlige mødre og deres ofte problematiske kontakt med det sociale system. Jeg hævder derfor ikke, at de interviewede kvinder i mit speciale er repræsentative for alle enlige mødre i Danmark - ikke engang for den fattigste del af gruppen. Men jeg formoder, at der trods individuelle forskelle er fællestræk ved deres erfaringer, som vil være genkendelige for de fleste, og at det derfor på baggrund af undersøgelsen alligevel bliver muligt at foretage en analytisk generalisering. 

Da specialet har til formål bredt at sætte fattigdom blandt enlige mødre på den socialpolitiske dagsorden, har jeg i forbindelse med udvælgelsen af interviewpersoner forsøgt at tilgodese repræsentativiteten ved primært at vægte kvindernes mange-årige erfaringer med fattigdom og kontakt til jobcentret. Det betyder, at jeg har tilstræbt en betydelig differentiering i forhold til parametre som alder, uddannelsesbaggrund, etnicitet, socialt netværk, boform, personlige vanskeligheder ud fra den antagelse, at fattigdom kan have mange ansigter og ikke udelukkende kan ses som et isoleret fænomen inden for udvalgte kommuner. Det er derfor nærliggende at antage, at de forhold og problemer, der gør sig gældende for de interviewede kvinder også kan iagttages på tværs af geografiske og kommunale skel.  
Det centrale i selektionsstrategien er således, at de enlige mødre tematisk og i forhold til en eller flere problemstillinger er repræsenteret blandt interviewpersonerne. Dermed kan valget af min strategi bedst sammenfattes under betegnelsen Strategisk selektion (Olsen 2002:83). 

Med henblik på at tydeliggøre sammenhængen mellem problemstilling, forforståelse, og analysestrategi redegør jeg i det følgende for de kriterier, der har været afgørende for udvælgelsen af interviewpersoner.

Et ufravigeligt krav til mine interviewpersoner var, at de aktuelt skulle befinde sig i en situation med fattigdom ud fra den antagelse, at hvis man vil forstå en kulturel kontekst, er det bedst at bruge ’informanter’, som aktuelt er deltagere i den (Christensen 1994:35). 
Løbende i forskningsprocessen har jeg desuden gjort mig overvejelser om, hvordan jeg kunne minimere risikoen for kun at blive præsenteret for ’de bedst fungerende og mest positive’ blandt gruppen af enlige mødre. En risiko, der kunne medføre, at jeg derved ikke levede op til Honneth’s anbefaling om at basere studiet på dårligt stillede menneskers erfaringer (Honneth 2003:37).
Tidligt i processen kontaktede jeg derfor bredt offentlige organisationer (kommuner; job-centre; Københavns Kommunes ’Egtmontgården’) og private sociale hjælpeorganisationer (Boligfonden for enlige mødre og fædre; Mødrehjælpen; Frelsens Hær/Socialtjenesten m.v.). Resultatet var nedslående. Flere kommuner afslog at formidle en kontakt uden nærmere begrundelse og flere job-centre var som sådan positive, men afviste på grund af en belastende periode med omstrukturering. De private organisationer afslog alle at formidle en kontakt – Mødrehjælpen med argumentet om, at de ønskede at profilere sig selv ved de få cases, som de havde; de øvrige organisationer fandt det ’uetisk’ at formidle en kontakt.  

Jeg kontaktede herefter mit tidligere kollegiale netværk, som består af socialrådgivere ansat i funktioner som bl.a. familiekonsulent, støtte- og kontaktpersonsordning, beskæftigelsesdelen og familieafdelingen. Via dette netværk fik jeg kontakt til tolv enlige mødre. Af disse kunne otte interviews gennemføres, fire faldt fra, enten ved udeblivelse eller afbud.  

De vanskeligheder jeg har haft med at gennemføre mine interviews refererer således til, at 1/3 del af de kvinder, som i første omgang havde givet tilsagn om et interview, alligevel ikke ønskede at medvirke. Men derudover vidner anstrengelserne også om en generel uvilje og manglende interesse for specialets tema, der kan indikere, at økonomisk fattigdom er et tabuiseret socialt problem, negligeret blandt professionelle i det offentlige hjælpesystem og blandt enkelte private hjælpeorganisationer. 

Selvom selektionsstrategien således også bærer præg af en vis pragmatisme, opfylder alle interviewede kravet om en disponibel indkomst svarende til den aktuelle kontanthjælpssats eller derunder, og at de igennem længere tid har levet med en påtvungen lav levestandard. Alle kvinderne har desuden haft en længerevarende kontakt til det respektive jobcenter og/eller samarbejde med den kommunale socialforvaltning.  

Jeg bruger konsekvent betegnelsen ’interviewperson’ om de interviewede primært, fordi jeg ønsker at betone det element, at et interview også er en ’dialog’ og en proces samt, at interviewet foregår i en specifik kontekst (Christensen 1994:4). 

4.4. Interviewopfattelse
Kvale beskriver det kvalitative forskningsinterview som en samtale, hvis formål er: ’…at indhente beskrivelser af den interviewedes livsverden med henblik på fortolkninger af meningen med de beskrevne fænomener’ (Kvale 1997:41). Kvale bekender sig dermed til den fænomenologiske tilgang, der hævder, at vi skal forstå interviewpersonens synspunkt og forsøge at ’afdække’ dennes livsverden. 
Mit fokus er rettet mod nuancerede beskrivelser af de enlige mødres livsverden og mod en fortolkning af de sociale fænomener, der fremkommer i interviewet. Dermed bliver den hermeneutiske tilgang særlig relevant, fordi den belyser den dialog, der producerer de interviewtekster, der skal fortolkes, og fordi den afklarer den efterfølgende fortolkning af interviewteksterne, der igen kan opfattes som en dialog eller samtale med teksten (Kvale1997:56). 

Bolette Christensen beskriver i ’At interviewe for at lære’ (Christensen 1994) formålet med forskningsinterviewet som: ’…at opnå ny viden om og ny forståelse af sociale fænomener via de personlige erfaringer, som interviewpersonen kan aktivere, formulere og bidrage med i en dialog med intervieweren’ (ibid.:1). Ifølge Christensen bør det tilstræbes, at et interview bliver så åbent som muligt, fordi det netop skal åbne for nye indsigter, nye perspektiver, nye betydninger etc. 

Lektor Henning Olsen (2002:63-64) fremfører, at der blandt metodeforfattere ikke hersker konsensus om forholdet mellem temaer, problemstillinger og teoretisk eller anden for-forståelse. Dog forekommer der overordnet at være enighed om, at kategorisere problemstillinger som induktive, når teoretisk eller anden for-forståelse er henvist til en parentes, mens andre tilgange overvejende er deduktive, når der samtidig inddrages eksplicit for-forståelse, men uden generering af hypoteser. 
Specialets problemstilling indeholder både et induktivt og et deduktivt spor, idet jeg både ønsker mine for-domme udfordret af nye erfaringer og nye indsigter, og fordi jeg vedstår mig et teoretisk perspektiv: En anerkendelsesetik kombineret med teorier fra fattigdomsforskning. Spørgsmålet om, hvorvidt en forsker kan være helt uden et minimum af teoretisk og/eller empirisk for-forståelse i relation til sociale fænomener, forekommer efter min opfattelse at være illusorisk. Derimod er det indlysende, at man som forsker kan formulere mere eller mindre åbne problemstillinger og på den måde tage motiveret stilling til graden af induktion/deduktion.

Min teoretiske optik implicerer både et fokus på kvindernes krænkelseserfaringer og på deres strategier i forhold til at leve med fattigdom, hvilket betyder, at min tilgang bedst beskrives som et miks af induktion og deduktion. Lektor Jens Guldager (2008) påpeger, at hovedfaren ved at arbejde med teori i analytisk øjemed er, at de empiriske fund tilpasses teoriens udsagn således, at man kun bruger teorien til at klassificere og indpasse sine iagttagelser. Omvendt er faren ved induktion, at forskeren uden teori, ikke kan sammenfatte centrale karakteristika og sammenhænge – ’Det bliver således tilfældigt og uigennemskueligt, hvordan analysen falder ud, hvad der væsentligt, og hvad der blot er tilfældige kendetegn’ (ibid.:24).  

Jeg har valgt at basere undersøgelsen på semi-standardiserede kvalitative interviews – dvs. løst strukturerede interviews, der inden for de centrale hovedområder kan forme sig så åbent som muligt, men med brug af interviewguide. Denne guide er formuleret som en række stikord og spørgsmål med tematisk relevans (se bilag 3) og bidrager til dialogens fokus og relevans i forhold til problemstillingen. Guiden indeholder tre overordnede temaer direkte relateret til problemstillingen: Økonomi; Kontakten til Jobcentret/Socialforvaltningen; Netværk og har været gennemgående i samtlige interviews. 

Min interviewform kan karakteriseres som en balanceakt mellem nærhed og distance, mellem empati og videnskabelighed, mål og etik (Kristensen 1997:13).
En markant forskel mellem den positivistiske og den fænomenologiske/hermeneutiske videnskabstradition er, at de mennesker (intervieweren og interviewpersonen), der indgår i undersøgelsen, betragtes som subjekter. Det betyder, at interviewer og interviewperson, som i alle andre mellemmenneskelige relationer, påvirker hinanden, – de gør sig forestillinger om hinanden, reflekterer over motivationen bag spørgsmål og svar, studerer kropsudtryk og mimik etc. (ibid.:13). Jeg har derfor tilstræbt en empatisk, lyttende og engageret tilgang til mine interviewpersoner samtidig med, at jeg har forsøgt at bevare den nødvendige distance, der både sikrer hensynet til interviewpersonen og videnskabeligheden.

Det er et alment kriterium i kvalitativ forskning at lade omfanget af empirien afhænge af materialets mættethed, hvilket i praksis betyder, at jeg skulle fortsætte med at interviewe, indtil jeg ikke længere fik ny viden (Kvale 1997:108). 
Det er således ikke uproblematisk at trække dét snit, der afgør materialets mættethed, idet ethvert nyt interview principielt må antages at indeholde ny viden. Med det formål at minimere risikoen for at sidde med et for stort materiale har jeg i overensstemmelse med Kvales anbefalinger allerede under interviewet foretaget vigtige fortolkninger som: Hvornår har jeg opnået tilstrækkelig viden? Er alt hvad der siges relevant? etc. (Kvale 1997:149). Antallet af interviews må således ses som et kompromis mellem disse overvejelser og hensyn. 

4.5. Den kontekstuelle ramme for interviewet
I overensstemmelse med Kvales anbefalinger (Kvale 1997:132) kontaktede jeg forud for interviewet interviewpersonerne og redegjorde telefonisk for undersøgelsens formål og tema samt min egen baggrund. Interviewene blev efter kvindernes eget ønske enten gennemført i deres hjem eller i et egnet kontorlokale, som jeg havde lånt til formålet. Før selve interviewet introduceredes følgende punkter for kvinderne: Tidsramme; anonymitet; fortrolighed; brugen af båndoptager;
transskription af interviewet; opbevaring af datamateriale; information om at interviewpersonen til enhver tid kunne trække sig ud af undersøgelsen.
Alle interviewede har med underskrift givet samtykke til at deltage i undersøgelsen. Efter interviewet foretog jeg en ’debriefing’, hvor kvinderne bl.a. havde mulighed for at stille uddybende spørgsmål (ibid.:132). Alle personoplysninger og båndoptagelser er destrueret umiddelbart efter transskribering af interviews. Kvinderne og deres børn refereres i analysen med fiktive navne.

Alle er blevet tilbudt at få det transskriberede materiale til gennemsyn med henblik på at korrigere materialet. Én kvinde har ønsket at gøre brug af tilbuddet. Kvinderne er ligeledes blevet tilbudt et eksemplar af specialet, hvilket flere har ønsket.
Interviewene varede mellem 1-1 ½ time, og er alle gennemført af mig over en periode på ca. tre måneder.  

4.6. Databearbejdning
Alle interviews er optaget på båndoptager og efterfølgende transskriberet og udskrevet i deres fulde længde. At transskribere betyder ifølge Kvale at transformere dvs., skifte fra én form til en anden, hvilket medfører, at transskriptionen også må betragtes som en konstruktion (Kvale 1997:167). Dermed kan transskriptioner ikke opfattes som kopier eller repræsentationer af virkeligheden, men bør ses som skriftlige konstruktioner af forskellige verdener (ibid.:166). 
Da et formål med min analyse imidlertid også er at kategorisere og kondensere den almindelige betydning i det sagte samtidig med, at jeg giver et mere alment indtryk af interviewpersonernes synspunkter, har jeg foretaget en varsom sproglig redigering fra talesprog til tekst (Kvale 1997:171-172). Dette gælder især for interviews med de kvinder, der ikke har dansk som modersmål, men også i de tilfælde, hvor det ordret transskriberede sprog kan virke usammenhængende og forvirret. I denne redigeringsproces har jeg selvfølgelig tilstræbt respekt og loyalitet over for meningsindholdet. Jeg har selv udskrevet alle interviews. 
    
4.7. Analysestrategiske overvejelser
I en hermeneutisk optik er analysestrategi et forsøg på at bestemme metodologiske spørgsmål ud fra hermeneutiske præmisser, hvilket forudsætter, at jeg implicit må betragte analyse som analogt med fortolkning. Dermed bliver ambitionen at fortolke interviewpersonernes udsagn og, i lyset af min teoretiske for-forståelse, at se dem som udtryk for noget meningsfuldt.
Hensigten med dette afsnit er således at introducere hovedelementerne i den strategi, der ligger til grund for analysen af det empiriske materiale. Formålet er ikke at give en udtømmende beskrivelse af de respektive analytiske operationer, men snarere at vise et overblik over de analysestrategiske procedurer, der kan godtgøre det dialektiske forhold mellem teori og empiri. 

Videnskabsteoretisk kan fortolkningsviden aldrig have status som sikker viden, men må forstås som mere eller mindre sandsynlige eller troværdige fortolkninger (Gilje & Grimen 2002:189). Dette udgangspunkt betyder, at fortolkninger altid vil kunne diskuteres og principielt altid er reviderbare i lyset af ny viden (ibid.:189). Mine fortolkninger må derfor vurderes i lyset af min for-forståelse, mine for-domme og mit menneske- og samfundssyn. 
Meningsfortolkning er i et hermeneutisk perspektiv karakteriseret som en cirkulær proces, der henviser til begrundelsessammenhænge mellem dét, vi skal fortolke, for-forståelsen og den kontekst, det må fortolkes i (ibid.:178). I forhold til analysen betyder det, at mening og forståelse skabes i et samspil mellem del og helhed (forskeren og det empiriske materiale), hvor kriteriet for forståelse er et spørgsmål om, hvordan delene eller detaljerne harmonerer i en helhed (Gadamer 2004:277). 

Det teoretiske perspektiv i dette speciale udgøres af Axel Honneth’s teori om anerkendelse, men jeg inddrager også teorier fra fattigdomsforskningen og anvender i et analytisk øjemed ligeledes begreber fra andre teoridannelser. Dette gør jeg for at undgå en metodisk blindgyde, hvor alt i en anerkendelsesoptik kan tolkes som lige godt og dermed lige gyldigt. 
Analysen er forankret i det samme begrebsapparat, som jeg approksimativt har anvendt som skabelon for min interviewguide. Analysestrategisk fungerer begrebsapparatet som en fortolkningsramme indenfor hvilken, jeg analyserer empirien dvs., at analysen tager afsæt i et identificeret netværk af begreber, teser og temaer. 

Analysestrategien afspejler således både induktive og deduktive elementer. Induktivt ved, at jeg tager empirien dvs., kvindernes subjektive livsverden alvorligt og forsøger at forholde mig åbent og kritisk til den med det formål at skabe ny viden. Deduktivt ved, at mit teoretiske begrebsapparat er dannet på forhånd og ved, at jeg analyserer empirien ud fra dette begrebsapparat. Udgangspunktet for analysen er således, at mine for-domme og teoretiske antagelser sættes i spil med empirien.

I fremlæggelsen har jeg tilstræbt loyalitet over for det empiriske materiale, hvilket betyder, at jeg ikke tenderer en fuldstændig eller neutral beskrivelse af materialet, men snarere at jeg med en nuancering og variation får givet et indtryk af, hvilke typiske tendenser materialet fremdrager.

4.8. De videnskabelige krav 
Oftest er kravet om videnskabelighed et spørgsmål om gyldighed; dvs. et krav om at efterleve bestemte, anerkendte måder at indsamle og behandle data på (Kristensen 1997:7). Flere forskere udtrykker imidlertid skepsis overfor kravet om at transformere kvalitetskriterier fra en kvantitativ forskningstradition til en kvalitativ tradition og afviser begreber som validitet, reliabilitet og generaliserbarhed som undertrykkende positivistiske begreber, der hæmmer en kreativ og frigørende forskning (Kvale 1997:226). 

I praksis må der derfor være tale om en relativering og omformulering af den hegemoniske positivistiske forståelse af videnskabelighed. De videnskabelige krav jeg mener, man kan stille til dette speciale, er formuleret ud fra dets metateoretiske position og i forhold til undersøgelsens sigte. 
I et hermeneutisk perspektiv findes der et utal af fortolkningsmuligheder, som alle kan være lige gyldige i forhold til det teoretiske perspektiv, der anlægges. Det betyder ikke, at alle fortolkninger er lige gyldige, men derimod at forskning i et hermeneutisk perspektiv ikke kan bedømmes med abstrakte kvalitetsstandarder der ’… har opnået status som videnskabelig, hellig treenighed i moderne samfundsvidenskab’ (Kvale 1997:225).

Derimod må kvalitetskravet kunne relateres til begreber som åbenhed og gennemsigtighed dvs., en klarlæggelse af analysen og dens grundlag for på den måde at gøre det muligt for andre end forskeren at vurdere relevansen af de valg, der er truffet, og det grundlag på hvilket konklusionerne baseres. 
Jeg har bestræbt mig på at imødekomme kravet om transparens i forhold til de videnskabsteoretiske og metodologiske procedurer i dette speciale. Dermed hævder jeg ikke, at videnskabelighed alene sikres via gennemsigtighed, men dét element forekommer at være et af de mest basale krav til en kvalitativ analyse. 

Et væsentligt kvalitetskrav er spørgsmålet om forankring af teori og empiri. Gyldighed refererer dermed til overensstemmelsen mellem det empiriske og teoretiske begrebsapparat dvs., at de anvendte begreber forudsættes at have genklang i empirien og omvendt (Kristensen 1997:8). 
Normalt anses kvalitative metoder for at have en høj grad af gyldighed, mens kvantitative undersøgelser ofte har en høj grad af pålidelighed (Bømler 1994:91). Valideringen af denne undersøgelse sker ikke mindst ved, at jeg inddrager citater i teksten, hvis formål er at understøtte min fortolkning af kvindernes fortællinger på baggrund af den teoretiske optik. 

Reliabilitet vedrører ifølge Kvale ’forskningsresultaternes konsistens’ og refererer til, hvorvidt resultaterne er ensartede og pålidelige (Kvale 1997:231). Hermed menes, at det principielt skal være muligt for andre at rekonstruere en undersøgelse dvs., at komme til samme resultat. I relation til et kvalitativt forskningsdesign bliver det reelt umuligt at rekonstruere en undersøgelse, hvilket medfører, at undersøgelsen i dette speciale må siges at have en lav grad af pålidelighed.  

Kapitel 5. Teoretisk forståelsesramme

5.1. Indledning
Ifølge Weber bør videnskab altid bestræbe sig på at være objektiv i betydningen sandhedssøgende og kritisk, velvidende, at valget af videnskabelige problemstillinger også er styret af før-videnskabelige og værdibaserede præmisser, som forskeren derfor bør eksplicitere (Guldager 2004:5). Mit teoretiske udgangspunkt er, at forskning ikke kun bedrives ud fra en videnskabsteoretisk positionering, men i høj grad også må forstås på baggrund af forskerens personlige intentioner og engagement. Disse intentioner og interesser er tæt forbundet med betydninger, meninger/meningsfylde, om det gode og rigtige liv etc. (ibid.:10). 

I valget af tema og formuleringen af problemstilling har jeg implicit antydet min for-forståelse i forhold til genstandsfeltet dvs., jeg har bevidst valgt et udgangspunkt. Formålet med dette kapitel er således at uddybe denne for-forståelse, hvilket implicerer teori, kundskaber og viden samt holdninger på et mere personligt plan.     
Dermed bliver kapitlet også en beskrivelse af det blik, som undersøgelsen baseres på, metodisk som analytisk. Ambitionen er at generere ny viden om feltet dvs., at undersøgelsen ideelt set producerer en ny for-forståelse eller nye for-domme (Launsø & Rieper 2005:70). 

5.2. Egen praksiserfaring  
Min for-forståelse er forankret i praktisk socialt arbejde. Som uddannet socialrådgiver med flere års erfaring primært fra Børne- og Familieafdelinger i forskellige kommuner kan mit kundskabsgrundlag bedst betegnes som en kombination af viden fra ’videnskabelig teori’, ’praktisk teori’ og ’praktisk sans’ (Guldager 2004:1). Min for-forståelse tager dermed afsæt i et ganske solidt erfaringsgrundlag med børn og deres familier indenfor den organisatoriske ramme, der udgøres af en kommunal forvaltning. 
Mine erfaringer stammer fra kommuner med vidt forskelligt befolkningsunderlag, politisk styre, geografisk beliggenhed etc. Således har jeg som socialrådgiver kendskab til den lille landkommune, forstadskommunen på Københavns Vestegn og Københavns kommune.Trods vidt forskellige arbejdsbetingelser synes der imidlertid at være en række overordnede fællestræk i relation til fattigdom, som tilsyneladende er uafhængige af demografiske, organisatoriske og kommunalpolitiske forhold.

Min erfaring er, at det for de fleste socialarbejdere er velkendt, at udsatte grupper har et stærkt begrænset økonomisk råderum, der på sigt kan fastholde familierne i en meget uholdbar situation, hvor der eksempelvis ikke er råd til afdrag på gæld og/eller opsparing til uforudsete udgifter.    
Det er også min opfattelse, at der generelt blandt socialarbejdere eksisterer en ganske omfattende viden om de ofte meget store personlige omkostninger et liv med fattigdom medfører, men også at denne viden forbliver privat, og at den kun sjældent, om overhovedet, opsamles systematisk. Det betyder, at værdifuld viden om udsatte grupper, som eksempelvis fattige enlige mødre, sjældent anvendes som afsæt til mere generelle faglige drøftelser, der kunne optimere en samlet indsats over for netop denne gruppe.  
Fattigdomsbegrebet anvendes kun sjældent direkte af socialarbejdere og ledelse. I stedet italesættes den ringe økonomi som: Dårlige boligforhold med et slidt og utilstrækkeligt inventar, manglende økonomiske midler til børnenes fritidsaktiviteter og ferier, og som et fænomen, der refererer til manglende sociale relationer og/eller kompetencer. 

Opsummerende ser jeg tendenser i socialt arbejde, der generelt tabuiserer fattigdom som et strukturelt problem dvs., at fænomener som arbejdsløshed, lavtlønsproblemer, gæld, eneforsørgerstatus etc. sjældent inddrages i en socialfaglig helhedsvurdering. I højere grad er der tendens til en ensidig individualisering af fattigdom i forhold til årsagsforklaringer og i tilrettelæggelsen af en social indsats. Manglende konsensus blandt socialarbejdere om fattigdomsbegrebets betydning medfører en ofte meget individuel og subjektiv tolkning af problemets omfang, hvilket kan forhindre indsatser, der kan afhjælpe situationen.  

Selvom mange socialarbejdere er opmærksomme på, at visse befolkningsgrupper, herunder enlige mødre, lever med et stærkt begrænset økonomisk råderum igennem længere perioder, tilrettelægges den sociale indsats ofte ud fra et kortsigtet perspektiv, f.eks. hjælp til et ferieophold, hjælp til betaling af fritidsaktivitet eller enkeltydelser. En længerevarende men også mere effektfuld indsats, som revalidering til enlige forsørgere, ses sjældent, og jeg har som socialrådgiver aldrig set det som del af en overordnet indsats i den kommunale praksis. At der er stor forskel på kommunal praksis, når det gælder tildeling af revalidering til enlige mødre bekræftes tillige af Ugebrevet A4 (2005:8).

5.3. Teoretisk for-forståelse
Dette afsnit introducerer den teoretiske for-forståelse dvs., specialets teoretiske forankring. Som introduceret i kapitel 1 hviler dette speciale på et empirisk materiale med fokus på enlige mødres opfattelse af fattigdom og af den støtte, de har fået fra jobcentret. Men analyserne er inspireret af en bestemt optik: En anerkendelsesetik suppleret med teorier fra fattigdomsforskningen. 
Intentionen er at skabe en forståelse, der tydeliggør de mest centrale elementer i det teoretiske blik, som specialet er indlejret i og at præcisere, hvordan det teoretiske fundament kan fungere som analyseramme for specialets empiri. Jeg er især inspireret af Axel Honneths anerkendelsesteori og af den faglige tradition og samfundskritiske tilgang, der betegnes ’Kritisk Teori’. Det betyder, at det teoretiske blik vil afspejle den kritisk-konstruktive tilgang, som traditionen også er udtryk for. 
I overensstemmelse med specialets hermeneutiske positionering skal jeg indledningsvist give en kort beskrivelse af den velfærdsstatslige kontekst, som enlige fattige mødre i min fortolkning indgår i. Herefter ekspliciteres Axel Honneth’s anerkendelsesideal, som jeg udlægger det i relation til enlige mødre. 

Udviklingen og fornyelsen af den danske velfærdsstat er tilbagevendende et omstridt tema i den offentlige debat. Den dominerende antagelse blandt den borgerlige regerings parlamentarikere har i årevis været, at velfærdssamfundet aktuelt står over for en række alvorlige udfordringer som: ’… demografi, velstandsdilemma, globalisering og individualisering (Fremtidens velfærd 2006:61). Disse udfordringer medfører et behov for omfattende justeringer (ibid.:61), der i min fortolkning altovervejende er grundfæstet i økonomiske rationaler. 

Jeg tilslutter mig det synspunkt, at finansieringen af velfærdssamfundet er et centralt tema eftersom økonomi i et større perspektiv i realiteten altid handler om, hvordan goderne fordeles. Men velfærd er i min optik andet og mere end økonomi; overvejelser om velfærdsstatens fremtid må derfor ikke reduceres til en debat, der primært er funderet i økonomiske rationaler. En mere nuanceret diskussion af det danske velfærdssamfund må også inkludere overvejelser om, hvad et godt liv er, hvad velfærd er, og hvad et solidarisk velfærdssamfund rummer (Jørgensen 2006:7). 
Den danske velfærdsstats hovedprincipper om universalisme og lighed har igennem generationer været med til at definere vores opfattelse af solidaritet. Hvis det universalistiske princip tilsidesættes, er det overvejende sandsynligt, at socialsystemets solidaritet med udsatte grupper også vil forsvinde.
Men hvordan kan vi i dag meningsfuldt forstå et begreb som solidaritet? Der er næppe tvivl om, at solidaritet historisk er tæt forbundet med arbejderbevægelsens kamp for omfordeling og tryghed for alle. En kamp, der frem for alt handlede om arbejderklassens interesser, og hvis formål var at styrke individet via kollektivet (Juul 2006:51). Med velfærdsstatens udvikling og fornyelse er betingelserne for solidaritet og samfundsmæssig sammenhængskraft imidlertid afgørende forandret: ’Samfundet bliver stadig mere individualiseret og de sociale skillelinjer stadig mere flertydige og diffuse’ (ibid.:52). Det betyder, at et solidaritetsbegreb, der kun omfatter ligestillede, har begrænset relevans i et samfund, hvor mennesker bliver stadig mere forskellige, og hvor faste moralske koder er afløst af værdipluralisme og refleksivitet. Søren Juul argumenterer i stedet for, at et reformuleret solidaritetsbegreb må inkludere en fælles etik, der kan udgøre referencerammen for refleksive individers ansvarlige orientering i sociale forhold (ibid.:52).

Som kritisk hermeneutiker ønsker jeg at kritisere de forhold, der hindrer menneskers muligheder for at realisere sig selv. Det indebærer implicit et normativt ideal dvs., et anerkendelsesideal, der kan holdes op som et kritisk spejl overfor de reelle forhold i samfundet. Forskning peger på, at mange dårligt stillede menneskers uretfærdighedsfølelser ikke kun handler om økonomi, men at de i mødet med det sociale system føler sig ydmyget, usynliggjorte og nedværdiget (Uggerhøj 1995; Høilund & Juul 2005). Materielle omfordelingspolitikker i velfærdssamfundet sikrer med andre ord ikke alene mennesker muligheden for at leve et godt liv. Et reformuleret solidaritetsbegreb har derfor stor relevans, når det handler om menneskers ret til anerkendelsesmuligheder- og chancer i samfundet. 

5.3.1. Axel Honneth - Anerkendelsesteori
I den tyske socialfilosof Axel Honneth’s optik er anerkendelse et universelt behov og forudsætningen for en vellykket identitetsdannelse. Når jeg med afsæt i anerkendelsesetikken taler om menneskelig selvrealisering, forstår jeg mennesket som grundlæggende socialt dvs., det er i kraft af gensidige anerkendelsesrelationer, at individet opnår et positivt selvforhold (Honneth 2006:127ff.; Juul 2006:52). Det betyder imidlertid også, at mennesket kun opnår en vellykket identitetsdannelse, hvis det får tilfredsstillet de tre grundlæggende anerkendelsesbehov: Kærlighedsanerkendelse, retlig anerkendelse og social værdsættelse (Honneth 2006:127ff.). 

Kærlighedsanerkendelsen refererer til primærrelationer, der består af stærke følelsesmæssige bånd – som i parforhold og venskaber. Gennem kærlighedsanerkendelsen udvikler mennesket selvtillid og er ifølge Honneth den mest elementære form for anerkendelse, fordi den udgør al samfundsmorals strukturelle kerne (ibid.:130; Høilund & Juul 2005:26). Den retslige anerkendelse udgør ifølge Honneth betingelsen for, at et menneske kan opnå selvagtelse som et legitimt medlem af samfundets retsfællesskab og må forstås konkret som respekt for borgerens rettigheder i praksis (Honneth 2006:148-149). Den tredje type anerkendelse – social anerkendelse eller solidarisk anerkendelse er forudsætningen for, at et menneske kan udvikle selvværdsfølelse. Kun når mennesket anerkendes som et individ med partikulære egenskaber og værdier for fællesskabet, har det mulighed for at udvikle selvværd (ibid.:171).  

Til de tre former for anerkendelse svarer tre former for disrespekt: Kropslige krænkelser, nægtelse af rettigheder og nedværdigelse af livsformer (ibid.:175ff.). Disse krænkelser kan ødelægge den personlige identitet og svækker evnen til at deltage som et ligeværdigt medlem i det sociale liv. Den første krænkelsesform angår fysiske overgreb – tortur eller voldtægt (ibid.:176). Den anden form for krænkelse vedrører frakendelse af rettigheder – ofte begrundet i et bestemt gruppetilhørsforhold (etnicitet, køn, alder, seksualitet etc.) (Høilund & Juul 2005:28). Honneths sidste krænkelsesform refererer til at visse livsformer og virkelighedsopfattelser nedværdiges og ringeagtes og kan strække sig fra relativt harmløse til stærke former for stigmatisering (Honneth 2006:178; Høilund & Juul 2005:28). I krænkelsen ligger der en uutalt appel om anerkendelse; det er med henvisning til menneskers moralske krænkelser, at anerkendelsesetikken finder sin empiriske begrundelse (Honneth 2006:175ff.).

Honneth’s teori er universel i den betydning, at behovet for anerkendelse formuleres som den almene forudsætning for, at alle mennesker kan leve et godt liv. Teorien er ligeledes formel, fordi den kun udtaler sig om de mest basale betingelser for, at et menneske kan udvikle et positivt selvforhold, men ikke siger noget substantielt om, hvori det gode liv består (Juul 2006:52).  Honneths hensigt har været at frigøre sig for en substantiel etik og i stedet flytte det etisk substantielle til et formelt niveau således, at det universelle fremtræder uden partikulært indhold (Willig i Honneth 2006:9). Dermed undgår han kritikken om at ville ophøje partikulære idealer om det gode liv til almengyldige sandheder (Juul 2006:52).

Det kritiske anerkendelsesideal er centralt for en analyse af praktisk socialt arbejde med enlige fattige mødre både, fordi fattigdom i dagens velfærdssamfund er mere eller mindre skjult for omverdenen og fordi fattigdom i dele af den fremherskende offentlige retorik diskursivt fremstilles som et socialt og kulturelt fænomen ofte forårsaget af en uhensigtsmæssig eller uansvarlig livsførelse (Andersen et al. 2008:33).
Enlige fattige mødre i den danske velfærdsstat lever med andre ord i en samfundsstruktur, hvor de tilbagevendende gøres til genstand for divergerende politiske, forsknings- og mediemæssige konstruktioner. Diskursive konstruktioner, der virker i kraft af magtfulde italesættelser om underprivilegerede familiers situation med en dominerende tendens til at negligere betydningen af strukturelle forhold og materielle mangler, og som i stedet altovervejende fokuserer på sociale og kulturelle forhold (ibid.:32-34). Det er en central antagelse i specialet, at disse konstruktioner også influerer på socialt arbejdes praksis i forhold til enlige fattige mødre, f.eks. i form af trivielle, stereotype eller uforanderlige forestillinger hos socialarbejderne, og at en sådan tilgang til gruppen af enlige mødre antages at få betydelige konsekvenser i forhold til idealet om anerkendelse. 

I modsætning til sin forgænger Jürgen Habermas, der taler om ’en kolonisering af livsverdenen’, ser Honneth primært den systematiske ødelæggelse af anerkendelsesbetingelserne, der finder sted i det nutidige samfund, som målet for den kritiske samfundsanalyse (Honneth 2003:40-43). Anerkendelsesteorien bliver derfor også relevant, når opgaven er at diagnosticere de sociale patologier, der forhindrer anerkendelse og menneskelig selvrealisering (ibid.:42). 

Honneths anerkendelsesbegreb er derfor ikke udelukkende et spørgsmål om en fair og retfærdig fordeling af velfærdsgoderne, men inkluderer også overvejelser om, hvordan og i hvilken egenskab mennesker gensidigt anerkender hinanden i forestillingen om den moralsk rigtige handlen (Honneth 2003:77-80). Derved konstituerer anerkendelsesetikken også en kritisk standard for det gode liv dvs., de mest grundlæggende betingelser for menneskelig udvikling og selvrealisering og udgør dermed implicit et kritisk spejl overfor de samfundsmæssige forhold, der forhindrer denne proces. Honneth er dog ikke interesseret i det specifikke indhold i det gode liv; hans hovedpræmis er, at mens et hvilket som helst partikulært ideal om det gode liv ændres historisk og kulturelt, forbliver de formelle anerkendelsesbetingelser de samme (Willig i Honneth 2006:9). 

Med afsæt i den kritiske samfundsteori fokuserer jeg på de strukturelle krænkelser af anerkendelsesbetingelserne, der finder sted i forhold til gruppen af enlige fattige mødre. Det danske velfærdssamfund har aldrig været rigere, end det er i dag, og alligevel ser vi en politisk fattiggørelse af nogle samfundsgrupper, bl.a. ved indførelse af starthjælp, kontanthjælpsloft og ulige livschancer, der stiller nogle mennesker markant ringere i forhold til livsvilkår og samfundsmæssig ligeværdighed (Gamst & Rich 2006:14). 

Hvorvidt et samfund er solidarisk er ifølge Honneth betinget af, i hvilken udstrækning samfundet er i stand til at integrere borgernes forskellige værdihorisonter, præstationer og færdigheder således, at alle mennesker får mulighed og ret til at forfølge deres vision om det gode liv (Juul 2006:52). For Honneth udgør sociale relationer forudsætningen for solidaritet mellem mennesker dvs., at solidarisk anerkendelse er funderet i en fælles værdihorisont (Honneth 2006:173).
Hvis mennesker krænkes fremkalder det ifølge Honneth en uretfærdighedsfølelse. Kun såfremt det er muligt at generalisere denne uretfærdighedsfølelse til en bredere kreds, kan det resultere i kollektive kampe for anerkendelse (ibid.:209). Hvis krænkelsen derimod forbliver et individuel anliggende, kan det betyde identitetstab, skade og lidelse (Ibid.:180ff). 

Ifølge Honneth er det de sociostrukturelle forhold, der er med til at reproducere foragt, krænkelser og tilbageholdte anerkendelsesrelationer, hvilket bevirker at mennesker ikke anerkendes af samfundet og derfor ikke kan se sig selv som fuldgyldige medlemmer i forskellige anerkendelsesrelationer (Willig i Honneth 2003:22-23). Det er en bærende hypotese i specialet, at uret og manglende anerkendelse i socialt arbejde med enlige fattige mødre kan medføre tab af selvtillid, selvværd, selvagtelse og derved yderligere forringe kvindernes muligheder for at deltage i samfundet.  

5.3.2. Søren Juul – Anerkendelse og solidaritet i en dansk kontekst
Uden at specificere overvejelserne om det gode liv og dermed menneskers lige ret til anerkendelseschancerne i velfærdssamfundet, vil det ikke være muligt at forstå og begrunde enlige fattige mødres moralsk motiverede anerkendelseskampe. Med afsæt i Juuls eksplicitering af et tidssvarende solidaritetsbegreb, vil jeg forsøge at indkredse, hvordan menneskers forskellige anerkendelseskrav kan koordineres og imødegås på en mere anerkendende og retfærdig måde. Juul’s solidaritetsbegreb indeholder fem dimensioner (Juul 2006:57-58):

•	Plads til forskellighed: Socialpolitisk må vi opgive normaliseringsbestræbelserne overfor marginaliserede og udstødte grupper. En solidarisk og anerkendende velfærdspolitik må i stedet støtte disse mennesker i deres egen stræben efter det gode liv og i bestræbelserne på at udvikle en differentiel social identitet.
•	Anerkendelse på og udenfor arbejdsmarkedet: En solidarisk velfærdspolitik må sigte på, at alle mennesker skal kunne opleve sig selv som værdifulde også dem, der af forskellige årsager ikke er funktionsduelige på arbejdsmarkedet. 
•	En humanistisk socialpolitik baseret på anerkendelsestanken: Den velfærdspolitiske diskussion må dreje sig om, hvordan især svage borgere kan gives bedre betingelser for at udvikle et positivt selvforhold og dermed deltagelsesmuligheder i samfundet.
•	En anden dømmekraft i samfundets institutioner: Der er brug for en ny institutionel dømmekraft, der bygger på en opskrivning af etiske og retlige normers autoritet dvs., en dømmekraft i hvilken anerkendelsesetikken er førstefilosofi.
•	Godt socialt arbejde: Retfærdigt socialt arbejde handler om at gøre borgeren til arkitekt i eget liv og behandle ham/hende som en moralsk autoritet. Men det handler også om at anerkende borgeren som juridisk person dvs., at socialarbejdere bestræber sig på at delagtiggøre borgeren i den institutionelle praksis og i deres faglige vurderinger. 

Med et reformuleret solidaritetsbegreb bliver det muligt at tilføre socialt arbejde den overordnede moralske dimension, der også inkluderer social retfærdighed overfor udsatte grupper. Et solidaritetsbegreb, der inkluderer retfærdighed og anerkendelse bliver samtidig et normativ ideal for de etiske og retlige værdier, der er forudsætningen for, at alle mennesker kan leve et godt liv. Med den optik er specialet et forsøg på at reaktualisere kampen om anerkendelse for enlige fattige mødre ikke mindst, fordi kampen handler om at artikulere de skjulte lidelses-, eller krænkelseserfaringer, som aldrig gøres til genstand for offentlige eller politiske drøftelser, men i stedet holdes nede af den hegemoniske politiske diskurs (Willig i Honneth 2006:17). Derved er der tale om en usynliggørelse og ringeagt af enlige fattige mødre - en foragt, der afgørende kolliderer med Axel Honneths ideal ’…om anerkendelse af alle menneskers ret til at forfølge deres vision om det gode liv og herigennem realisere sig selv’ (Juul 2006:52).

5.4. Sammenfatning
Min tilgang til feltet baseres overordnet på min for-forståelse som kvindelig socialrådgiver, og jeg anskuer problemfeltet ud fra en teoretisk optik, der udgøres af et koncentrat af de teorier, jeg anvender i undersøgelsen. Mit teoretiske fundament hviler hovedsageligt på Axel Honneths normative teori om behovet for anerkendelse. En teori, hvori Honneth formulerer et etisk socialfilosofisk kriterium for et vellykket liv, der tager afsæt i få men helt elementære betingelser for menneskets mulighed for selvrealisering (Willig i Honneth 2003:13).

Jeg supplerer anerkendelsesteorien med perspektiver fra fattigdomsforskningen og tager teoretisk afsæt i den norske professor Kjell Underlid’s undersøgelse af en gruppe kontanthjælpsmodtagere i Bergen (Underlid 2005). Underlid påpeger, at fattige kontanthjælpsmodtagere lider omfattende afsavn på fire centrale områder – tryghed, autonomi, omsorg og egenomsorg. Med inspiration fra de tyske sociologer Lutz Leisering & Stephan Leibfried (1999) analyserer jeg mødrenes håndtering af generelle biografiske problemer og de vanskeligheder, som manglende anerkendelse i mødet med socialarbejdere forårsager. 

Kapitel 6. Fokus på enlige mødre

6.1. Indledning
I den offentlige debat ses tilbagevendende en tendens til at fremstille børnefamilier som én homogen gruppe med stort set samme vilkår og behov (Hansen et al.1998:6). Jeg vil i dette kapitel argumentere for det relevante i at differentiere billedet af børnefamilierne, eksplicit gruppen af enlige mødre. Risikoen ved politisk at betragte alle børnefamilier som en homogen gruppe og undlade at inddrage betydningsfulde sociale og økonomiske forhold er, at vi i et socialpolitisk perspektiv svigter de familier, der er socialt og økonomisk dårligst stillet. Konsekvenserne er alvorlige: på individniveau for de familier, der ikke får den fornødne støtte og hjælp, og på samfundsniveau fordi de relevante støtteforanstaltninger og tiltag ikke udvikles.

6.2. Enlige mødre – en sårbar gruppe?
Antallet af familier, der består af en enlig kvinde med et eller flere hjemmeboende børn, er siden 1999 steget signifikant. Således steg antallet af enlige mødre i perioden 1999 – 2004 med 10 procent til i 2004 at udgøre 115.000 familier med gennemsnitlig 1,57 hjemmeboende børn (Hansen 2005:5). Enlige mødre er en sammensat gruppe og består af kvinder med vidt forskellig alders- og uddannelsesmæssig, kulturel, social, etnisk og sproglig baggrund og det faktum, at de kun har én indkomstmodtager og skal forsørge et eller flere børn, medfører ikke nødvendigvis, at de er dårligt stillede (Hansen 2005:5). 

Henning Hansens forskning (Hansen 2005) peger imidlertid på, at enlige mødre generelt set er en underprivilegeret gruppe særligt i forhold til uddannelse og tilknytningen til arbejdsmarkedet (ibid.:8-9). To tredjedele af de enlige mødre er i beskæftigelse, hvilket er en markant lavere andel end kvinder i parfamilier med børn, hvor over 90 % af kvinderne er i beskæftigelse. I forhold til uddannelse adskiller enlige mødre sig også markant fra kvinder i andre familietyper: En tredjedel har kun folkeskoleeksamen og kun 5 % har en længevarende uddannelse (Ibid.:5). 
Halvdelen af enlige mødre har en husstandsindkomst mellem 150.000 – 250.000 kroner. Og næsten ingen har en disponibel indkomst over 250.000 kroner (ibid.:7). På baggrund af datamaterialet konkluderer Hansen, at der er en større andel indkomstfattige blandt enlige mødre end i befolkningen som helhed beregnet ud fra EU’s fattigdomsgrænser. 

6.3. Solidariteten med enlige mødre i velfærdsstaten
Normalt anses Danmark både nationalt og internationalt for at være et land med en betydelig grad af socio-økonomisk lighed blandt borgerne, ikke mindst på grund af et relativt fintmasket socialt sikkerhedsnet, der sikrer økonomisk og social tryghed for de fleste i tilfælde af hændelser som arbejdsløshed, skilsmisser, sygdom etc. Den danske velfærdsstat bygger således på det generelle og universalistiske princip, at alle borgere har lige tilgang til velfærdsrettighederne, hvilket også implicerer, at den enkelte borger har ret til offentlig støtte uden skelnen mellem værdigt og uværdigt trængende (Skytte 2008:270). Grundpillerne - universalisme og lighed har dermed traditionelt også været garanten for velfærdsstatens solidaritet med udsatte grupper. 

I forhold til gruppen af enlige mødre har Danmark og det øvrige Norden globalt set en historisk særstilling, idet de socialdemokratiske velfærdsstater over for ’enemorfamilier’ igennem årtier har fastholdt en relativ støttende og solidarisk socialpolitik, der sikrer familierne en helt elementær økonomisk overlevelse. En position der står i kontrast til en række vestlige lande som for eksempel Storbritannien og USA, hvor tendensen går i retning af en skærpet økonomisk og social diskriminering af enlige mødre primært, fordi de ses som en trussel mod den grundlæggende samfundsmæssige stabilitet (Bak 1997:10). Selvom gruppen af enlige mødre i Danmark langt fra er homogen, er vilkårene for enlige mødre i et komparativt perspektiv således overordnet set markant bedre i Danmark end i mange af de lande, vi normalt sammenligner os med. 

6.4. Sammenfatning
Gruppen af enlige mødre kan generelt set betragtes som en potentielt social og økonomisk sårbar gruppe, fordi de kun har én indkomstmodtager. Gruppen er underprivilegeret på især de uddannelses- og beskæftigelsesmæssige områder, ligesom enlige mødre indkomstmæssigt er en relativt dårligt stillet gruppe, sammenlignet med befolkningen som helhed. Således er de enlige mødre mere afsavnsfattige, idet relativt mange har lidt afsavn på flere områder (Hansen 2005:7-8). Det betyder ikke, at alle enlige mødre klarer sig dårligt; flere klarer sig godt ikke mindst på grund af gode og tilstrækkelige indkomst- og forsørgelsesmuligheder.

Den aktuelle samfundsudvikling afspejler med udviklingen i ulighed betydelige sociale forskelle mellem de privilegerede enlige mødre og de ikke-priviligerede, hvilket kan øge risikoen for en samfundsmæssig tvedeling mellem de etablerede familier og de udsatte familier. 
Det er derfor intentionen at undersøge, hvordan de sociale forskelle slår igennem hos gruppen af fattige enlige mødre dvs., hvad det betyder i begrænset råderum, sårbarhed og afhængighed etc. at være rubriceret som én af samfundets udsatte grupper.  

Kapitel 7. Det socialpolitiske felt

7.1. Indledning
Dette kapitel peger på nogle centrale udviklingstendenser i det socialpolitiske felt, der efter min opfattelse har spillet en betydelig rolle for udviklingen af den offentlige sektor og dermed for socialt arbejdes logik. Det er intentionen, at kapitlet vil fungere som en referenceramme til den efterfølgende analyse således, at de enkelte afsnit ideelt udgør den baggrund, der gør det muligt at forstå nogle af de fremherskende socialpolitiske diskurser, som socialt arbejde med enlige mødre aktuelt er indlejret i.  

Praktisk socialt arbejde foregår i et felt, der kan opfattes som et konglomerat af en række divergerende politiske, økonomiske, lovgivningsmæssige, faglige og organisatoriske interesser. De faglige betingelser for at udføre socialrådgivning er dermed også ændret: En øget fokusering på effektiviteten i ressourceanvendelsen på det sociale område, en øget opmærksomhed overfor borgere, der tilsyneladende er svære at integrere til et ’normalt’ samfundsliv og et øget fokus på at fremme kvalitet og effektivitet i form af evidensbaseret socialt arbejde, systematisk evaluering, opfølgning og dokumentation samt brugerinddragelse. Disse elementer har været en integreret del af de senere års reformer inden for socialt arbejdes felt (Nissen et al. 2008:1). 

Kapitlet indledes med en redegørelse for de ændringer i det sociale arbejdes organisering, der har haft betydelig indflydelse på socialt arbejdes praksis - herunder for det helhedsperspektiv, der traditionelt har spillet en central rolle i socialrådgiverfagets selvforståelse (Guldager 2008:18). 
Derefter fremdrages centrale aspekter i den aktuelle socialpolitiske udvikling med det formål at få et indblik i de strukturelle forhold og den fremherskende diskurs, der præger socialt arbejdes felt.
Til sidst introduceres ’helhedssynet’ som den tankeramme eller teoretiske model, der bestemmer socialarbejderens opfattelse af en families problemer, ressourcer og behov (ibid.:20). 

7.2. Betydelige ændringer i det sociale arbejdes organisering
De mest omfattende forandringer knyttet til socialrådgivning kan tilskrives kommunalreformen med de tre hovedelementer: Et nyt kommunalt Danmarkskort, en ændret opgavefordeling mellem kommuner, regioner og stat, samt en finansierings- og udligningsreform (Nissen 2008 et al.:16-17). Ambitionen med kommunalreformen har bl.a. været at sikre en offentlig sektor af høj faglig kvalitet (Bømler 2008:9).

Det indledende forarbejde til kommunalreformen blev allerede præsenteret i regeringens kvalitetsreform - en strategi, hvis formål var at skabe fornyelse og udvikling i den offentlige sektor. Med kvalitetsreformen præsenterede regeringen sin moderniseringsstrategi med temaer som ’…frit valg, brugerinddragelse, sammenhængende service, klare mål og ansvar for resultater, nytænkning og konkurrence og mest kvalitet for pengene, ledelse, medarbejderinddragelse og motivation’ (ibid.:73). Dermed lå den seneste kvalitetsreform i tråd med det moderniseringsprogram, som regeringen allerede i 2002 præsenterede under mottoet: ’Borgeren ved roret’. Hér var nøgleordene:’…valgfrihed, åbenhed, lydhørhed, fleksibilitet, bedre retssikkerhed og privatisering’ (ibid.:73). 

Med omorganiseringen blev vi præsenteret for en ny konstruktion på beskæftigelsesområdet: Det forpligtende samarbejde mellem stat og kommune i de nye fælles jobcentre, der bl.a. medførte, at jobindsatsen blev adskilt fra alle øvrige ydelser (Nissen et al. 2008:17). 

Frank Ebsen (Center for forskning i socialt arbejde) konkluderer, at det primære formål med reformen er at koordinere indsatsen i kommunerne og refererer i sin artikel (2006) socialministeren for at sige: ’Både børn, voksne og ansatte vil opleve at alle deres behov og ønsker behandles ét sted ud fra en helhedsvurdering’ (Ebsen 2006:35). Det er bl.a. denne indsats, specialet fokuserer på i relation til målgruppen af enlige fattige mødre. Foreløbige erfaringer peger på, at de nye ændringer i lovgivningen og omorganiseringen af socialt arbejde i kommunerne har vanskeliggjort betingelserne for at udføre helhedsorienteret sagsbehandling i praksis  – ’… det er blevet betydeligt sværere at gennemføre en helhedsorienteret sagsbehandling målrettet de svage grupper i samfundet’ (Bucholt & Jensen 2007:32).    

Socialrådgivning er organisatorisk forankret i socialforvaltningen, hvilket implicerer mange interessenter samt en konstant og massiv påvirkning fra omverdenen: lovgivere, faglige organisationer, de lokale politiske udvalg, samarbejdende institutioner etc. - ’Offentlige organisationer har således mange andre hensyn at tage end blot at imødekomme kundernes behov’ (Krogstrup 2002:124). Borgerne udgør med andre ord kun én af mange interessenter, og det er min påstand, at netop borgerne ikke er de mest magtfulde af organisationens kunder.
  
De seneste års reformer og lovbestemte ændringer har selvsagt haft store konsekvenser for professionelle social- og sundhedsarbejdere, der tilbagevendende oplever, at deres faglighed bliver diskuteret, og at de ikke længere har den samme autonomi og magt (Bømler 2008:9). 
Socialrådgivning varetages i dag ikke længere kun af uddannede socialrådgivere, men udføres også af andre faggrupper, hvilket kan medføre divergerende opfattelser af helhedssynet. Samtidig er indholdet i den sociale rådgivning under stærk forandring, og kontrolaspektet er blevet særdeles omfattende (Nissen et al. 2008:77). 
Ønsket om standardisering på beskæftigelsesområdet og en holdningsændring fra passiv til aktiv forsørgelse afspejler således markante diskursændringer, der bl.a har medført strammere regler for aktivering (ibid.:18). 
I mit perspektiv er det dette konstant foranderlige felt, der udgør den kontekstuelle og institutionelle ramme, der er udgangspunktet for mødet mellem enlige fattige mødre og deres socialarbejdere. 

7.3. Den aktuelle socialpolitik
Det er en grundlæggende antagelse i specialet, at de ideologiske strømninger har påvirket socialpolitikken og praktisk socialt arbejde med udsatte fattige mødre i Danmark i et omfang, der har vanskeliggjort en helhedsorienteret og anerkendende social indsats. Anerkendelsesetik i Honneth’s perspektiv forudsætter, at borgeren synliggøres, hvilket implicerer en respekt for borgeren som etisk person dvs., at borgeren af socialarbejderen både behandles som en ’moralsk autoritet’ og anerkendes som ’juridisk person’ (Høilund & Juul 2005:33ff.). Det er min vurdering, at dette anerkendelsesideal af flere årsager har trange vilkår i socialt arbejde i dag, dels på grund af en tiltagende standardisering/manualisering af socialt arbejdes felt (Nissen et al. 2008:19), dels på grund af en beskæftigelsespolitisk diskurs, der igennem en årrække har været rettet mod ’den kortest mulige vej til arbejdsmarkedet’ (ibid.:79). 

I forlængelse af denne diskurs er det tankevækkende, at vi netop indenfor de rammer, der udgør den danske velfærdsstat i de senere år, har set en socialpolitik, der bl.a. har været kendetegnet ved, at regeringen har vedtaget en lovgivning, der nedsætter de sociale ydelser til de grupper, som i forvejen modtager mindst (Andersen et al. 2008:31). Denne diskurs har bl.a. medført, at socialpolitikken successivt er blevet afviklet bl.a. ved at indlemme forsørgelsespolitikken i Beskæftigelsesministeriet og underkaste den et stramt beskæftigelsesmæssigt rationale, hvis altoverskyggende formål er at skabe incitament til jobsøgning (ibid.:33). Dermed synes diskursen overfor ledige at være præget af en udnyttelse af borgerens ressourcer, mens eventuelle barrierer må vige (Nissen et al.:79).
    
Parallelt hermed har fremtrædende regeringspolitikere i den offentlige retorik bagatelliseret og benægtet eksistensen af fattigdom; f.eks. italesat af tidligere socialminister Eva Kjer Hansen, der hævdede, at uligheden gerne måtte blive større, fordi den ville skabe dynamik i samfundet (Kronik i Jyllandsposten 2005). Ydermere kan der både i det politiske felt og inden for forskningen identificeres en dominerende diskurs, hvor fattigdom fremstilles som et socialt og kulturelt fænomen (Andersen et al. 2008:32). Denne diskurs er bl.a. italesat af forhenværende socialminister Karen Jespersen, der hævdede, at det nu er lykkedes at komme den materielle nød og fattigdom til livs i Danmark, og at indsatsen i stedet skal rettes mod ’den nye fattigdom’ (Jespersen 1999:9-21). Et fænomen, der angiveligt dækker over en række massive menneskelige immaterielle problemer. 

Den aktuelle socialpolitik afspejler med andre ord stærke ideologiske tendenser, der både synes at manifesteres gennem en konsolidering af selvforsørgelsesprincippet og antagelsen om, at fattigdom er et socialt og kulturelt fænomen med et ensidigt fokus på familiers mangel på kultur eller det enkelte menneskes uansvarlige livsførelse (Andersen et al. 2008:33). Disse ideologiske tendenser er efter min opfattelse stærkt dubiøse for fattige, for socialpolitikken og for socialt arbejdes vilkår og ikke mindst for tilliden til velfærdssamfundet. 

At konsolideringen af selvforsørgelsesprincippet kan have vidtrækkende konsekvenser, for socialt arbejdes udførelse, er problematiseret af Annette Carstens. Hun fremhæver, at bestræbelserne på at genetablere velfærdsstatens moralske grundlag - selvforsørgelsesprincippet og undgå ’oprør fra oven’ (dvs. at de selvforsørgende afviser at betale overførelsesindkomster mv. til dem, der ikke er selvforsørgende) afføder, at de bredere sociale overvejelser nedtones i den sociale praksis (Carstens 1998:157-159). Ikke mindst derfor er det væsentligt at undersøge i hvilket omfang jobcentrene møder gruppen af enlige fattige mødre med en helhedsorienteret socialrådgivning. 

7.4. Helhedssynet i socialt arbejde
En anerkendende socialfaglig indsats må i mit perspektiv tage afsæt i en helhedsorienteret sagsbehandling, der både implicerer overvejelser omkring enlige mødres særlige livsomstændigheder og i et anerkendelsesperspektiv udviser den fornødne respekt for det unikke menneske med dets specifikke livshistorie og kontekst. Jeg vil i dette afsnit præcisere, hvordan jeg opfatter det helhedsorienterede sociale arbejde.

Helhedssynet har traditionelt været en central del af socialrådgivernes selvforståelse og kan helt overordnet forstås som en ambition om aldrig at se mennesket isoleret fra sit samfund (Guldager 2008:18; Egelund & Hillgaard 1993:138ff.). Med inspiration fra Tine Egelund & Lis Hillgaards Socialrådgivning og social behandling’ (1993) forstår jeg helhedssynet som en overordnet teoretisk tilgang dvs. et analyseredskab, der kan bidrage til, at den socialfaglige vurdering af et menneske altid medtænker de mange forskellige faktorer og forhold, der udgør et menneskes samlede livssituation. 
Faggrupper som sygeplejersker, sundhedsplejersker, pædagoger m.fl. praktiserer også et helhedssyn ud fra en forståelse af de helheder, der er relevante for deres arbejdsmæssige udgangspunkt. Når jeg i specialet refererer til helhedssynet, er det imidlertid underforstået, at der er tale om det helhedsorienterede sociale arbejde. 

Når også jeg argumenterer for det relevante og nødvendige i at møde borgere, implicit fattige enlige mødre, med en helhedsorienteret tilgang, er det, fordi mennesker lever i helheder dvs., komplekse sammenhænge, hvor en række individuelle/personlige -, institutionelle-, organisatoriske- og strukturelle forhold spiller en central rolle for dets udfoldelsesmuligheder (Guldager 2008:18). 

Det er en central antagelse i specialet, at et manglende helhedssyn på gruppen af fattige enlige mødre medfører en fragmenteret og unuanceret beskrivelse af kvindernes aktuelle livssituation. En beskrivelse, der kan få store konsekvenser for den hjælp, som kvinderne tilbydes.
I forvejen er det velkendt, at socialforvaltningen ikke har mandat til at ændre ved strukturelle forhold, der forringer vilkårene for udsatte grupper. Tine Egelund beskriver i sin afhandling ’Beskyttelse af barndommen’, hvordan økonomiske og sociale forholds betydning for børns opvækst sjældent indgår som overvejelser i socialforvaltningernes vurderinger:’Det er et upåagtet perspektiv i dansk socialt arbejde, at et af socialpolitikkens mest kontroversielle og magtudøvende indsatsområder er et kvindeområde. (…) Socialt arbejde med børn har et køn’ (Egelund 1997:168). 

7.5. Sammenfatning
Med kommunalreformen og oprettelsen af de nye jobcentre aktualiseres debatten om generalisering kontra specialisering. Idealet synes at være specialisering og generalisering på én og samme gang, fordi borgerne har behov, der ikke altid kan isoleres til en bestemt opgavefordeling (Nissen et al. 2008:78). Med adskillelsen af jobcentre fra ydelser i øvrigt tenderer socialt arbejde i kommunerne imidlertid reelt mod en ret ensidig specialisering. Dermed forekommer det åbenlyst, at oprettelsen af jobcentre kolliderer med idealet om specialisering og generalisering på én og samme gang samtidig med, at betingelserne for realiseringen af helhedsorienteret socialrådgivning markant vanskeliggøres. 
De overordnede ambitioner om at koordinere indsatsen således, at borgeren kun skal henvende sig ét sted for at få hjælp, nemlig hos kommunen, forekommer i sig selv ikke at være synderlig visionær. Ikke mindst derfor er det centralt at undersøge om de politiske intentioner, der skal sikre, at borgeren inddrages i egen sag, også reelt manifesteres i det sociale arbejde. På baggrund af interviews med en gruppe fattige enlige mødre udfolder og analyserer de næste kapitler bl.a. dette tema.

Kapitel 8. Et liv med fattigdom

8.1. Indledning
Med afsæt i otte kvinders fortællinger konkretiserer dette kapitel, hvordan enlige mødre og deres børn lever et liv med fattigdom. Kapitlet indeholder en række afsnit, der afspejler de temaer, der blev introduceret under interviewet og reflekterer nye aspekter ved disse temaer. Tematiseringerne kan ses som et produkt af min for-forståelse, og af dét som kvinderne selv har indkredset som væsentligt. 

Formålet er at få indsigt i, hvad fattigdom i et moderne velfærdssamfund betyder for de enlige mødre og deres børn, eksplicit at få viden om i hvilket omfang kvinderne oplever sig fastlåste i fattigdom; hvad de konkret gør i hverdagen for at håndtere deres afsavn, og i hvilket omfang kvinderne ved egen hjælp kan komme ud af fattigdommen igen. De centrale begreber og analytiske ledetråde i den empiriske analyse refererer således til copingstrategier, der kan forklare, hvordan økonomiske og sociale afsavn håndteres i hverdagen.
Kapitlet afrundes med en delkonklusion, der med teoretisk afsæt i anerkendelsesteorien opsummerer væsentlige aspekter ved at leve med fattigdom og sammenfatter de individuelle strategier, som kvinderne anvender, når de skal håndtere problemer i deres tilværelse.

For udenforstående fremstår fattige enlige mødre muligvis som én grå masse. Da formålet med specialet også er at bidrage til en facettering af dette billede, indledes kapitlet med en præsentation af de interviewede. 
I analyseprocessen viste der sig at være en sammenhæng mellem kvindernes oplevelse af fastlåsthed og deres tilgang til omverdenen. Det er en vigtig pointe, at der ud fra de objektive forhold ikke kan peges på entydige mønstre, der gør det muligt at kategorisere og typologisere kvindernes liv og deres livsomstændigheder. Trods denne erkendelse tegner der sig alligevel et billede af, at jo mindre fastlåste kvinderne oplever sig i fattigdomssituationen, jo mere optimistiske og handlekraftige ser de sig selv i forhold til fremtiden. I lyset af denne iagttagelse foretager jeg således en bred typologisering af kvinderne ud fra deres divergerende opfattelser af den aktuelle livssituation og ud fra deres forventninger til livet. Det pointeres, at der er tale om analytiske abstraktioner, og at disse afspejler kvindernes fortællinger, som de tegner sig i den aktuelle situation – og ikke nødvendigvis, hvordan kvindernes situation vil se ud om en årrække.   

Citaterne anvendes i analysen til at understøtte mine fortolkninger af det, jeg som helhed ser i interviewene. Derfor vælger jeg kun at anvende det bedste citat, selvom flere interviewpassager måske illustrerer den samme pointe. Hvor der er betydelige nuancer, vælger jeg til gengæld flere citater (Kvale 1997:258). 

8.2. Præsentation af de enlige mødre
Empirien består af interviews med otte kvinder, der alle kan kategoriseres som enlige og fattige. Deres identitet er her sløret således, at hver enkelt kun fremtræder med et opdigtet fornavn. Alle øvrige navne er på tilsvarende vis ændret.

Tine (36 år): Mor til tvillinger på 4 år. Deler en mindre, men dyr lejebolig med sin mor, der er førtidspensionist og alvorligt syg. Tine har en tre-årig talepædagogisk uddannelse, men har på grund af invaliderende sygdom kun haft sporadisk tilknytning til arbejdsmarkedet. Hun har med få korte afbræk modtaget kontanthjælp siden 2008. Hun skylder i alt kr. ca. 250.000 til bank og diverse kvik-lån. Er registreret i Ribers Kredit. En del gældsposter er sat midlertidigt i bero, hun afdrager dog hver måned med i alt kr. 1.400,00. Rådighedsbeløb pr. måned er kr. 1.800,00.
Familiens netværk er stort. Har via sin uddannelse en stor venskabskreds, som på forskellig vis kan støtte familien. Tines livssyn vurderes som overvejende positivt; hun har tillid til egne evner og tror på, at hun kan vende tilbage til arbejdsmarkedet igen. Hendes tro på fremtiden er svagt optimistisk.

Helle (33 år): Mor til søn på 8 år, der er midlertidigt anbragt. Hun bor i lejebolig ca. 80 kvm. Har 10. klasses afgangseksamen og grunduddannelse fra Handelsskolen. I perioder har hun haft fast arbejde, men står aktuelt ikke til rådighed for arbejdsmarkedet på grund af et behandlingsforløb for stofmisbrug, et misbrug der igennem de seneste 12 år er eskaleret. Hun har modtaget kontanthjælp i en årrække og skylder ca. kr. 80.000,00 til bl.a. DSB-bøder, indskud i boligforening, samt diverse privatgæld. Er registreret i Ribers Kredit. Rådighedsbeløb pr. måned er ca. kr. 1.700,00. 
Netværket består af konfliktfyldt forhold til biologisk mor og søster. Ingen nære veninder eller fortrolige. Helles livssyn er præget af resignation/depression; hun har mistet livsmodet, og hendes tro på fremtiden er overvejende pessimistisk.

Camilla (23 år): Mor til datter på 3 år. Hun bor i lejebolig, ca. 60 kvm. og har folkeskolens 9. klasses afgangseksamen. Camilla har modtaget kontanthjælp siden sit 18. år og har via kommunen deltaget i diverse arbejdspraktikker og kurser for ledige. Hun skylder kr. ca. 70.000,00 - et forbrugslån til banken og et tilbagebetalingspligtigt lån fra kommunen. Derudover restance på telefoni. Hun er registreret i Ribers Kredit. Rådighedsbeløb pr. måned er kr. ca. 2.000,00.
Familiens netværk består af morforældre og en større bekendtskabskreds. Camilla har to meget nære og fortrolige veninder, som hun har kendt siden skolen. Hendes livssyn vurderes som resigneret tilpasning; hun har ikke tillid til egne evner og tvivler på, at hun nogensinde finder fodfæste på arbejdsmarkedet. Hun er bekymret for fremtiden og har ingen forestillinger om, hvordan livet ser ud om få år.   

Saida (45 år): Mor til seks børn, heraf tre hjemmeboende (15,17 og 19 år). Bor i lejebolig, ca. 80 kvm. På grund af pladsmangel sover hun på en madras i stuen. Saida kom til Danmark i 1981 i forbindelse med et arrangeret ægteskab med herboende marokkaner. Hun har en kortere skolegang fra Marokko. Efter 10 års ægteskab flygtede hun med børnene til et krisecenter; indtil da havde hun levet isoleret bag hjemmets fire vægge. Etablerede sig med børnene i en anden by og har periodisk arbejdet i kantine og med rengøring. Er plaget af tilbagevendende migræneanfald, depression og diffuse muskelsmerter. Hun har privat gæld til venner, der dækker udgifter til datterens studenterfest i sommers og en rejse til Marokko i 2007 for at besøge sine forældre. Familien lejer TV, computere og køleskab. Rådighedsbeløb pr. måned er kr. ca. 1.900,00. 
Netværket består af Saidas voksne børn. To af børnene har imidlertid selv store personlige vanskeligheder i form af psykisk sygdom og et voldeligt ægteskab. Herudover har Saida kontakt til tidligere daginstitutionsleder fra børnenes børnehave, som hjælper hende med at læse breve fra det offentlige etc. 
Saidas livssyn vurderes som resigneret/depressivt; hun er overvejende bitter og har ikke tillid til, at hverken hun selv eller kommunen kan hjælpe hende ud af den fastlåste situation. Hendes tro på fremtiden er pessimistisk.

Mette (31 år): Mor til søn på 9 år. Bor i lejebolig ca. 80 kvm. Har en bachelorgrad samt efteruddannelse i coaching og voksenpædagogik. Er aktuelt sygemeldt efter deltidsansættelse som sognerådsmedarbejder. Før det, korterevarende ansættelser som bl.a. hjemmehjælp og som medarbejder for udviklingshæmmede. Opsagde sin stilling på grund af et voldeligt overfald fra en beboer. Afdrager aktuelt gæld til kommunen på kr. 40.000,00 på grund af ’selvforskyldt ledighed’. I forbindelse med overfaldet skulle hun efter kommunens opfattelse have afventet fyring. Gæld til bank på ca. 30.000,00. Sønnen har været alvorligt syg og har derudover for nyligt fået diagnosen ’Aspergers Syndrom’. Rådighedsbeløb pr. måned som sognemedarbejder kr. 2.300,00. Nu væsentligt mindre. Familiens netværk består primært af biologisk familie i Jylland og en god kontakt til kommunens Familiehus. Mettes livssyn vurderes som positivt; hun er idérig og handlekraftig. Hendes tro på fremtiden er overvejende optimistisk.

Maria (32 år): Mor til datter på 11 år. Bor til fremleje i et haveforeningshus. Er uddannet kropsmassør og har levet af kontanthjælp siden 2008. Var involveret i et biluheld for et par år siden, der medførte ’piskesmæld’. Som et led i aktivering går hun til genoptræning i et kommunalt projekt, 4 gange om ugen. Har gæld til banken på kr. ca. 60.000,00. Rådighedsbeløb pr. måned kr. 1.900,00.
Familiens netværk er stort – både i forhold til familie og venner, og er præget af tæt sammenhold. Marias livssyn er positivt; hun lever i udpræget grad alternativt med fokus på økologi og fællesskab. Hun er kreativ og stolt; hendes tro på fremtiden er overvejende optimistisk.

Hanne (44 år): Mor til datter på 13 år og søn på 17 år. 
Bor i lejebolig ca. 88 kvm. Hanne er ufaglært, og har i en årrække arbejdet på fabrik inden for nærings og nydelsesmiddelindustrien. Hun har modtaget kontanthjælp siden 2004, hvor fabrikken flyttede produktionen til udlandet. Var i 2006 indskrevet i døgnbehandling for et alkoholmisbrug. Lider af søvnbesvær og har diffuse helbredsklager. Mener selv, at hun lider af Fibromyalgi. Har gæld til kommunen, og til private kreditinstitutter, i alt ca. 90.000,00 kr. Rådighedsbeløb pr. måned 2.000,00. Familiens netværk består primært af en tidligere arbejdskollega, som støtter familien med diverse praktisk hjælp. Forældrene er døde, og der er kun sporadisk kontakt til en bror i Nordjylland. Hannes livssyn er præget af resignation, og hendes tro på fremtiden er overvejende pessimistisk.

Elsebeth (51 år): Mor til datter på 12 år. Bor i lejebolig, ca. 94 kvm. Er ufaglært, men har i en årrække arbejdet som syerske og indenfor rengøring. Har modtaget kontanthjælp siden 1998 og deltaget i diverse aktiveringsforsøg. Aktuelt deltager hun i arbejdsprøvningsforløb; lider af alvorlige slidskader især i højre arm og skulder. Armen er over en årrække opereret fem gange, men angiveligt uden positiv effekt. Har gæld til kommunen som månedligt afdrages. Derudover gæld til tidligere ægtefælle ca. kr. 50.000,00, som aktuelt er sat i bero. Samlet gæld ca. 100.000,00. Rådighedsbeløb pr. måned kr. 2.500,00. Familiens netværk består af få nære relationer (nabo og familiekonsulent). Kontakten til biologisk familie er konfliktfyldt. Elsebeths livssyn er præget af resignation, hun er bekymret for fremtiden og især for datteren, der aktuelt undersøges for mistanke om begyndende Skizofreni.

8.3. Mad er mere end blot et fysiologisk behov
Mad er et centralt og gennemgående tema blandt alle interviewede. Ikke kun i absolut forstand, som et udtryk for sult eller en mangeltilstand, men derimod også som en del af et forbrug, der har stor betydning for kvindernes selvforståelse. 

I Peter Townsend’s fattigdomsstudie (1979) var surveyundersøgelsen baseret på 60 indikatorer formuleret som ja/nej - spørgsmål. Herudfra konstruerede han et afsavnsindeks baseret på 12 udvalgte indikatorer, hvoraf kosten udgjorde en central indikator. Afsavnene blev bl.a. formuleret som (ibid.:250):
•	’Does not have fresh meat (including meals out) as many as four days a week’
•	‘Has not had a cooked breakfast most days of the week’  
•	‘Has gone through one or more days in the past fortnight without a cooked meal’
•	‘Household does not usually have a Sunday joint (3 in 4 times)’
Townsend’s hypotese er, at der eksisterer en grænse, hvorunder afsavnene, defineret som manglende delagtiggørelse i samfundets typiske vaner, aktiviteter og kost, vokser disproportionalt med faldet i indkomsten.
Hvorvidt Townsend’s indikatorer meningsfuldt kunne beskrive den engelske befolknings afsavn på daværende tidspunkt skal ikke diskuteres hér. Det er tvivlsomt, om det i dag vil give mening at formulere de samme spørgsmål til danske enlige mødre for at afklare graden af fattigdom. En definition af madens betydning i moderne vesteuropæiske samfund kan ikke bestemmes ud fra dikotomien kold/varm, men må nødvendigvis anskues i et bredere kontekstuelt perspektiv, der også inkluderer overvejelser om madens centrale placering i diskurser om sundhed og risiko. Dermed tilslutter jeg mig den del af kritikken, der har været rettet mod, at Townsend’s indikatorer på afsavn i princippet ikke er relateret til økonomiske ressourcer, men snarere må tilskrives det enkelte menneskes prioriteringer og subjektive valg (Bak 2004:175).

Alle interviewede kvinder afviser, at familien sulter, men syv ud af otte beretter om tilbagevendende situationer, typisk sidst på måneden, hvor reserverne er så opbrugte, at kun hjælp fra familie og venner hindrer at familien sulter:

’Nogle måneder er der ikke til de sidste dage. Tit skal jeg ud og låne penge til de sidste fem dage af måneden, og det er rigtigt irriterende …, det er faktisk smadder irriterende at skulle vende hver en fem-øre, og at jeg overfor min datter nærmest må rationere maden i den sidste uge’. Betyder det mere end at du bliver irriteret? ’Jamen, det er bare SÅ stressende at vågne op om morgenen og ikke vide, om man har til dagen og vejen. Det er super stressende!’ (Maria)

Marias fortælling er et eksempel på, hvordan hverdagslivet får karakter af krise med utryghed og uro til følge, men også hvordan konstante og langvarige økonomiske belastninger tærer og udhuler de psykiske og fysiske kræfter.
 
’Nu får jeg børnechecken i morgen, og jeg kan fortælle, at bare det, at du skulle komme i dag, har gjort, at jeg var ovre hos min søster for at finde ud af, om de havde lidt mælk, for jeg vidste ikke, om du brugte mælk i kaffen. Altså, sådan nogle helt banale ting, som at der er mælk til børnene om morgenen …, ja, og det er der så ikke altid! Vi er nede i sådan nogle helt åndssvage, banale og latterlige ting, for når der er tømt ud, så er der fandeme tømt ud. Så har jeg tørre ris og that’s it!’ (Tine).

Jeg fortolker Tines og Marias fortællinger som et udtryk for det knaphedstyranni der præger hverdagen for adskillige enlige mødre, og som manifesteres i de mange anstrengelser og bekymringer, der ikke kun følger med en så hårdt presset økonomi, men som også viser sig som en basal utryghed i forhold til fremtiden (Underlid 2005:81ff.).

Det er et generelt indtryk hos de interviewede, at der er udvalgte varegrupper, som kvinderne aldrig eller kun meget sjældent køber. Således fortæller flere af de interviewede, at de savner at kunne købe frisk fisk:

’Sådan noget som at spise fisk fire gange om ugen, glem det! Det koster herrekassen at spise fisk. Det koster mega-mange penge og mine børn elsker det. Det har vi ikke råd til; jo vi kan købe noget frossen laks, som smager af Køge Bugt i pålandsvind! Og så spiser jeg det ikke … (Tine).

I min fortolkning handler Tines fortælling om en specifik fødevare, der alene på grund af smagen er stærkt savnet i familiens kost, men også om fisk som et ernæringsrigtigt valg, idet hun henviser til det kendte sundhedspolitiske slogan - ’Spis fisk to gange om ugen’. At frossen laks tillige kategoriseres som ikke-spiseligt, kan efter min opfattelse hænge sammen med kulturelle og historiske normer - hvad vi opfatter som mad, og hvilke egenskaber vi tillægger maden, er både kulturelt og historisk bestemt (Middelthon 2009:224).

Frisk frugt og varierende grøntsager er en anden varegruppe, som kvinderne savner at kunne købe:

’Åh, ja lækkert frugt og grønt! At kunne lave nogle lækre grøntsagsretter om aftenen, ikk’? Fyldt med vitaminer, det synes jeg virkelig, at jeg mangler. Altså energi, ikk’? Man bliver også dårlig af at skulle leve af rugbrød og det samme hver dag, fordi man ikke har råd til andet’ (Helle).

At frugt og grønt spiller en central rolle som et ernæringsrigtig valg ses af dette udsagn, hvor mad 
også i betydning af at være ensformig, kobles direkte til dikotomien sund/usund. 
Derudover er det tankevækkende, at syv ud af otte kvinder ikke kun efterspørger en sundere kost, men også fremhæver, at det har betydning for deres opfattelse af kvalitet, om varerne er økologisk produceret:  

’Hvis jeg har flere penge, end jeg har lige nu, så køber jeg helt klart mange flere kvalitets-produkter, end jeg gør nu. Så køber jeg ind i øko-butikkerne, jeg køber helst økologisk og så meget som overhovedet muligt’ (Maria).

’Jeg ville gerne købe økologisk. Jeg ville ønske, at alt, hvad vi spiste, var økologisk, for jeg synes bare, det er mere lækkert, og jeg føler mig lidt sundere, når jeg spiser det’ (Camilla).
  
’Mine børn siger, at jeg skal lave sund mad, og købe økologiske grøntsager. Og så tænker jeg, at vi er fire personer, hvordan skal vi dog kunne leve sundt?’ (Saida).

I min fortolkning må disse udsagn ses i forhold til en sundhedspolitisk diskurs, der i stigende grad dikterer, at den enkelte selv har ansvaret for at optimere sin egen sundhed ved at indtage det, der er kategoriseret som sundt og afstå fra det, der er kategoriseret som usundt. 
Hvordan vi kategoriserer mad kobles dermed også til det synspunkt, at den enkelte person bliver sin egen frelser eller bøddel, og hvis han/hun har børn, ikke blot formidler sundhed eller destruktion til sig selv, men også til sine børn (Middelthon 2009:224). Det følgende citat illustrerer denne tendens:

’Altså noget der burde være en glæde, som f.eks. en børnefødselsdag, bliver lige pludselig til et helvede …Jeg havde jo overtræk, ja et kæmpe overtræk efter sådan en børnefødselsdag, for det skulle selvfølgelig være lige så godt som hos de andre. De havde økologiske, italienske is-lagkager, hvilket jeg jo så også skulle have. Ellers er du jo en dårlig mor!’ (Mette).

Disse fortællinger illustrerer, at madens betydning i moderne velfærdssamfund er mere kompleks end blot spørgsmålet om at tilvejebringe det fornødne antal kalorier og vitaminer. Mad, som et kulturelt fænomen, spiller en central rolle i kvindernes selvforståelse ikke mindst i relation til deres forældrerolle. Det er en vigtig pointe, at mad og ernæringsrigtig kost i et nutidigt samfund ikke kan adskilles fra holdninger og livsanskuelser i øvrigt. Som udsagnene viser, bruges mad også som et afsæt for individuel profilering, der i relation til dikotomier som sund/usund, god/dårlig knyttes direkte til forældrerollen. 

8.4. Når der ikke er én krone tilovers.
Med afsæt i temaer, som de interviewede kvinder fandt centrale, belyser dette afsnit de mest fremherskende afsavn. Disse afsavn kan rubriceres inden for kategorierne: Tøj, bolig, medicin og tandbehandling, fritid og ferie. 

Det er karakteristisk for syv af de interviewede, at de ikke køber nyt tøj til sig selv. Enten købes der brugt tøj i genbrugsbutikker, eller man ’arver’ en pose tøj fra familie eller venner:

’Jamen, jeg har ikke købt nyt tøj til mig selv i seks år. Jeg har fået noget af mine veninder, men det er ofte enten for stort eller for småt’ (Helle).

’Jeg køber tøj til min datter, og så får jeg tøj fra min mor – vi bruger den samme størrelse, og så må jeg leve med det, jeg kan få derfra’. ’Så du arver simpelthen tøj fra din mor, eller køber hun det til dig?’ ’Jeg arver hendes tøj. Det er det! Men jeg gad virkeligt godt selv at kunne gå ud og købe tøj’ (Camilla).

Selvom kvinderne betragter dét at købe tøj som en luksus, illustrerer følgende citat, at tøjet også har en betydning i forhold til personligt velvære, og at det har en tydelig signalværdi i forhold til omgivelserne: 

’Altså, jeg mærkede det faktisk lidt, da jeg skulle starte på mit nye kursus, hvor man skal komme fire gange om ugen. Men jeg har måske kun tre forskellige slags tøj, der er pæne lige nu. Dér oplevede jeg lidt, at ’Åh, nu skal jeg derop og ha’ det samme tøj på igen, ikk’?’. ’Hvordan kan det være, at det er vigtigt, hvad man har på?’ Jamen, det ved jeg ikke helt. Det er bare ikke særligt rart at have det samme tøj på hver dag. Helt bortset fra, at man skal stå og vaske det om aftenen og hænge det til tørre på radiatoren for at få det tørt’ (Maria).

Familiens bolig spiller en central rolle for alle interviewede, og for flere har boligens standard afgørende betydning i forhold til samværet med familie og venner:

’Jeg vil gerne indrette min lejlighed, ha’ nogle billeder på væggene og nogle nye møbler. Hvis jeg bare kunne indrette min lejlighed, blev jeg glad, men som det er nu, føler jeg mig slet ikke hjemme hér’. (Saida). 

’Se bare mit hjem …, det trænger virkelig til en omgang! Og min søns værelse er ikke blevet ordnet i mange år, han trænger til en ny seng og …ja alt. Det har jeg jo desværre ikke råd til!’ (Helle).

Syv af de interviewede bor til leje i almennyttigt boligbyggeri. Én bor midlertidigt til fremleje i et haveforeningshus. Hovedparten ville flytte, hvis de havde mulighed for det og synes dermed at bekræfte tesen om, at ’… udsatte er ofte blevet placeret i deres bolig (…) og de har en mere passiv relation til boligsituationen, som de ikke oplever at have nogen indflydelse på’ (Bonke et al.:2005:11). 

I min fortolkning vidner disse fortællinger om en permanent fastlåst situation, fordi udgiften til fornyelser eller istandsættelser af boligen forekommer at være helt uoverstigelig. Det begrænsede økonomiske råderum indebærer en manglende frihed til at kunne bestemme, hvordan boligen skal se ud, hvilket for flere resulterer i udtalt skam. Flere af de interviewede giver således udtryk for, at de ikke har lyst til at invitere gæster hjem, både fordi udgiften til ekstra mad er uoverkommelig, og fordi de føler sig skamfulde over et slidt eller utilstrækkeligt inventar. Ifølge Underlid er skamfølelsen rettet imod selvet. Skam har en altomfattende karakter, fordi den berører personligheden og moralen, - derfor er skamfølelsen oftest meget smertefuld (Underlid 2005:121-130). Når boligen fravælges som en ramme for socialt samvær, er det nærliggende, at det også medfører dårligere betingelser for at holde kontakten med det sociale netværk. En dansk interviewundersøgelse (Sloth 2004) peger på, at en ringe boligstandard kan øge sårbarheden, ikke mindst i forhold til børnene, fordi rammerne for socialt samvær er afgørende for, hvor man er med sine kammerater (ibid.:21).

Der er imidlertid én interessant afvigelse i materialet:

’Jeg har meget svært ved at klage i et af verdens mest velstående lande. Jeg har tag over hovedet, jeg har et fint hus, der er ganske vist alt muligt i vejen med det, men vi har da tag over hovedet, og min datter har eget værelse (…) Jeg har boet i Indien i mange år, så ud fra det perspektiv, klager jeg sjældent!’ (Maria).   

Dette citat refererer i min fortolkning til den helt afgørende forskel mellem relativ fattigdom og ulighed. Ulighed henviser til, at nogle har mere eller mindre end andre (f.eks. indkomst) og betyder, at man er dårligere stillet end andre på et eller flere afgørende punkter. Relativ fattigdom er, at have så få ressourcer, at man udelukkes fra helt elementære livsmønstre, vaner og aktiviteter i det samfund, man lever i (Hansen et al. 2004). At Maria ikke oplever, at en ringe boligstandard nødvendigvis er en begrænsende faktor for familiens udvikling af venskaber og socialt liv, kan indikere, at hun på dét punkt ikke ser sig som fattig.

Seks kvinder fortæller, hvordan udgiften til tandbehandling og nødvendig medicin tilbagevendende må nedprioriteres: 

’Det kan godt være, at jeg må leve med skaderne, men man kan helt sikkert lave smertelindring gennem behandling. Og så ved jeg godt, at man kan søge tilskud hos kommunen, men de betaler alligevel kun halvdelen, og jeg har ikke råd til at betale de der tohundrede pr. behandling et par gange om ugen’ (Maria).

’Jeg vil bare så gerne ha’ lavet mine tænder. Altså, at kunne give sig selv den der ekstra luksus …’.
’Så du betragter dét at gå til tandlæge som en luksus?’ ’Ja, helt sikkert’. ’Hvad gør du så, når du har betændelse i tanden?’ Jamen, så går jeg og krydser fingre for, at det ikke bliver værre, og at det begynder at gøre alt for ondt!’ (Mette).

Disse fortællinger illustrerer, hvordan et sundhedsmæssigt problem også kan blive til et socialt problem, når man ikke har råd til at betale den obligatoriske egenbetaling af behandlingen. At man på tandplejeområdet måske ser den største ulighed i sundhed overhovedet, bekræftes af nye retningslinier i forhold til økonomisk hjælp til forebyggende behandling. Nu er reglerne skærpet således, at der ikke længere ydes hjælp til forebyggende behandling og rutinemæssigt eftersyn (Rørdam 2010:14-15). Dermed bliver den sundhedspolitiske prioritering, der yder fuld økonomisk dækning til knoglebrud, men ikke til brud på en tand, bøjet i neon.

I praksis får det fatale konsekvenser for udsatte grupper som kontanthjælpsmodtagere, der i modsætning til folkepensionister, ikke får det retsbestemte helbredstillæg, der dækker op til 85 % af udgiften til almindelig tandbehandling (ibid.:14). Et fåtal af kontanthjælpsmodtagere og førtidspensionister er endvidere tilmeldt supplerende sundhedsforsikringer (Larsen 2009:195). For den enkelte er de åbenbare følger heraf et liv med kroniske smerter og social stempling, som en ringere tandstatus oftest afføder. Et helt og velplejet tandsæt har høj status i moderne velfærdssamfund og er afgørende i forhold til at kunne indtage ernæringsrigtig kost og at ’sælge’ sig selv på arbejdsmarkedet. 

Fem af de interviewede er afhængige af dét medicintilskud, som ydes til alt tilskudsberettiget medicin. Tine fortæller hér om de små systempres, som når tilskuddet ’nulstilles’ en gang om året:

’Når mit det der sygesikringshalløj går i nul, så koster den medicin, der er livsnødvendig for mig 800 kroner pakken de første par gange, ikk’? Det kan jeg jo søge et tilskud til, men jeg får det aldrig gjort, for mit liv går bare op i andre ting end at drøne op på kommunen og hente formularer, for gud ved hvor mange ting og så udlægge et totalregnskab for, hvor meget jeg har tjent, og hvor mange udgifter jeg har. Kopier og fanden og hans pumpestok, jeg bliver sindssyg af det!’ (Tine). 

Desuagtet at borgeren hér formelt anerkendes som en juridisk person, illustrerer fortællingen også, hvordan administrative rutiner i praksis rammer svage borgere hårdt. Så hårdt, at udsigten til at havne i en bureaukratisk krydsild af ansøgningsprocedurer bevirker, at Tine på forhånd opgiver at søge. 

Ingen af de otte kvinder gik på interviewtidspunktet selv til en fast fritidsaktivitet, men flere fremhævede, at et aktivt fritidsliv ville give dem mere selvtillid og generelt højne livskvaliteten:

’Jamen, jeg tror, at jeg kommer til at føle mig uduelig altså, at jeg ikke kan gøre noget. At man ikke kan gøre de ting, som man gerne vil, f.eks. som at tage i svømmehallen eller at træne. Man bliver faktisk rigtig ked af det, fordi man er bundet til at være derhjemme.’ (Helle).

’Jeg føler mig ret fastlåst. Jeg er sådan en kreativ person, men det gør også, at jeg bliver enormt hæmmet kreativt, for jeg har aldrig råd til materialer. Så det gør også, at jeg går i stå, hvor jeg er vant til at kunne lave alle mulige ting, beskæftige mig selv eller dykke ned i projekter. Jeg laver også foto-ting og forskellige andre ting, dét har jeg heller ikke råd til’ (Maria).

Tine peger desuden på den væsentlige pointe, at selvom man har en faglig uddannelse, er det altafgørende for fremtidige arbejdsmuligheder, at uddannelsen vedligeholdes, f.eks. via sociale og kulturelle aktiviteter:

’Virkeligheden er, at jeg er en dødhamrende kulturel person …jeg elsker at gå ud, og det er jo en del af mit erhverv at gå ud og opleve koncerter og hente inspiration til alt muligt. Det er bare en kæmpe luksus-tilværelse, for jeg har ikke kassen til at gå i teatret og se skuespil og alle de her ting. Det har jeg simpelthen ikke råd til! Så det gør, at jeg ikke er opdateret i forhold til mit erhverv’ (Tine).  

Det er en central pointe, at ovenstående fortællinger også kan ses som udtryk for, at fattigdom medfører udelukkelse fra ’det normale liv’, hvilket i moderne forbrugersamfund er tæt forbundet med forestillingen om ’det lykkelige liv’. Den polske professor i sociologi Zygmunt Bauman sætter i bogen ’Arbejde, forbrugerisme og de nye fattige’ fokus på, hvordan det er at være fattig i et forbrugersamfund:

’Som i alle andre samfund er de fattige i et forbrugersamfund mennesker uden adgang til et normalt liv, endsige et lykkeligt liv. At være uden adgang til et lykkeligt eller blot normalt liv i et forbrugersamfund betyder imidlertid, at man er en defekt forbruger, en mislykket forbruger’ (Bauman 2002:62). 

En ringe økonomi synes dermed at spille en meget central rolle for, hvordan det sociale liv leves i relation til kvindernes muligheder for at dyrke interesser og hobbies, men også i forhold til fornøjelser som biografture, cafébesøg etc. Det er således min tolkning, at kvinderne generelt betragter det at kunne deltage i sociale aktiviteter og samfundet i øvrigt som et parameter på livskvalitet, og som noget det er vigtigt at kunne tage del i.  

Seks kvinder gav udtryk for tilbagevendende ensomhedsfølelse. Fire af dem mente imidlertid, at manglende økonomi ikke kun var den eneste forklaring på, at de oplevede sig ensomme, men tilskrev det en kombination af at være enlig mor og manglende økonomisk mulighed for at kompensere herfor:

’Har du ind imellem gæster, altså venner eller familie på besøg?’ ’Nej, jeg har intet mad at byde på, og jeg kan ganske enkelt ikke give dem noget mad, fordi jeg ingen penge har. Det kan jeg ikke!’ ’Hvordan opretholder du så et socialt liv og et netværk?’ ’Jeg har stort set ikke noget. Jeg er bare mig selv’ (Helle). 

’Jeg tror faktisk, at jeg lever et ret isoleret liv. Det har ikke kun med økonomi at gøre, men handler også om at være enlig mor. Og med sygdom og alle de der ting. Jeg har heller ikke så meget energi til at skulle ud og …jo længere tid man er isoleret, jo sværere bliver det også at komme ud at møde andre mennesker, kan jeg mærke, ikk’?’ (Mette). 

Ifølge Dorthe Agerlund Sloths interviewundersøgelse (2004) går børn af enlige forsørgere i mindre omfang end børn fra parfamilier til organiserede fritidsaktiviteter (dvs. faste aktiviteter på bestemte ugedage og tidspunkter). Det er karakteristisk for samtlige adspurgte i undersøgelsen, at de vurderer det særdeles betydningsfuldt, at deres børn har mulighed for at gå til mindst én fritidsaktivitet. 

I Mettes tilfælde bliver overvejelserne om en fritidsaktivitet yderligere kompliceret af sønnens sygdom, der bevirker, at visse aktiviteter på forhånd er udelukket:

’Jamen, vi har forsøgt med nogle ting, som jeg så simpelthen bare ikke havde råd til altså …, der var for eksempel noget dans, han skide gerne ville gå til, og det kostede bare femhundrede pr. måned, ikk’? Det var bare helt vildt … Jeg ved ikke, hvordan jeg gjorde det, men det lykkedes et par måneder, og så …ja, det kunne vi ikke. Altså, det var rigtig mange penge ud af budgettet på 2300 kroner’ (Mette).  

’Min datter går til håndbold. Det er bare en af de ting, der SKAL være penge til, for jeg kan ikke holde ud at tænke på, at hun er den eneste i klassen, der ikke går til noget. I forvejen driller de hende med at tøjet er fra H &M,…så jeg vil gøre alt, hvad jeg kan for, at hun kan blive ved med at gå til håndbold’ (Hanne).

I min fortolkning er der her tale om en prioritering i familiens samlede budget, hvilket kan betyde endnu større afsavn på andre områder. Til gengæld fremgår det også af materialet, at fritidsaktiviteter er noget mødrene finder særdeles betydningsfuldt i forhold til deres børns sociale liv, og at det er forbundet med stor skyldfølelse, hvis børnenes behov på dette område ikke kan opfyldes. Et resultat, der i øvrigt bekræftes af nyere undersøgelser (Bonke et al. 2005; Sloth: 2004; Bak 2004).

Ferieoplevelser står for de fleste af kvinderne som noget, der på den ene side hører til et normalt børneliv, men på den anden side også er en uopnåelig drøm, fordi det ikke er muligt at spare op til en så stor udgift. Syv af de interviewede refererede således, at ferie med børnene er et betydningsfuldt afbræk i en ellers grå hverdag, men at især sommerferien har en vigtig funktion i forhold til at kunne være med i skolen, når der tales om ferie. Mette fortæller, hvordan hun via Mødrehjælpen fik mulighed for at holde sommerferie med sin søn:

’Så blev jeg ringet op: ’Hør, vi kender til din situation, og vi vil gerne give dig det her rejselegat på femtusinde kroner, wauuu ... Det var fuldstændigt som at vinde i lotto! Vi tog til Bornholm og havde den fedeste ferie’ (Mette).

’Vi er inviteret på skiferie næste år af min halvbror, som har rigtig mange penge. Jeg skal bare sørge for lommepenge, så betaler han hytten og liftkortet og alt sådan noget. Så jeg er jo smadder heldig i forhold til mange andre’ (Tine).

’Jeg vil så gerne rejse med mine børn, men det har vi aldrig prøvet’ (Saida).

’Jeg så også engang et tilbud, hvor man kunne få sommerferie til børn. Det søgte jeg ikke, for jeg kommer altid på sommerferie med mine forældre. Så jeg vil ikke tage noget fra andre, der måske er i en værre situation end mig’ (Camilla). 

Ingen af de interviewede formår selv at betale for en ferieoplevelse. I de tilfælde hvor familien alligevel kommer på ferie, sker det udelukkende med hjælp fra familien eller fra en hjælpeorganisation. Camillas fortælling kan desuden tolkes som et eksempel på, hvordan det bliver vigtigt at kunne opretholde en facade udadtil for at kunne håndtere situationen følelsesmæssigt.
Dette afsnit har tematiseret et udpluk af de afsavn som mødrene selv har indkredset som centrale for dem og deres børn. Overordnet kan afsnittet således bidrage med en større nuancering af hvilke typer afsavn, der er prioriterede afsavn, og hvilke der opleves som påtvungne. Trods meget stramme budgetter viser fortællinger også, hvordan det er muligt at prioritere områder, der opleves som særligt betydningsfulde (eks. børnenes fritidsaktiviteter) – prioriteringer, der til gengæld får konsekvenser ved at andre goder må undværes. Det er en vigtig pointe, at tematiseringerne ikke kan betragtes som fyldestgørende. Der er udover de nævnte temaer en lang række afsavn, som overordnet refererer til, at kvinderne ikke har de samme forbrugsmuligheder som andre (at gå til frisør, spare op, have en cykel, gå i byen med venner en aften, holde avis etc.). Ved at gå i dybden med udvalgte temaer har det primære formål med afsnittet således været at belyse de områder, hvor familien i særlig udstrækning oplever ikke at have de samme forbrugsmuligheder som andre familier.  

 8.5. Hvad betyder fattigdom for menneskers selvopfattelse? 
Det er et karakteristisk træk ved alle de interviewede, at de har en klar opfattelse af det, man kan kalde ’det normale liv’. Det normale liv er i denne kontekst tæt forbundet med dyder som at se pæn og ordentlig ud, at børnenes madpakker ikke adskiller sig fra andre børns, og generelt er det vigtigt, at man ikke rubriceres med andre, der har det værre end en selv (f.eks. hjemløse, tiggere og narkomaner). Det er desuden et gennemgående træk, at de fleste ikke har lyst til at fortælle omverden, at de modtager offentlig hjælp, de er flove og oplever det skamfuldt ikke at kunne klare sig selv. 
Fattigdom handler med andre ord ikke kun om, at der er nogle materielle goder, man ikke kan købe. Flere undersøgelser peger således på, at det kan have store konsekvenser for menneskets selvopfattelse, hvis man befinder sig uden for det liv og de kredsløb, som andre med selvfølgelighed deltager i (Skytte 2008; Socialforvaltningen 2007; Underlid 2005; Sloth 2004; Andenæs 2004). 

Dette afsnit sætter fokus på, hvordan og i hvilken udstrækning fattigdom influerer på kvindernes selvopfattelse. I moderne velfærdssamfund, hvor materiel behovstilfredsstillelse og personlig selvrealisering har høj prioritet, bliver den individuelle frihed til at kunne gøre, hvad man vil, af fundamental betydning. Kjell Underlid rubricerer i sit omfattende fattigdomsstudie de fattigdomsrelaterede belastninger, som mennesker udsættes for, i fire grupper (Underlid 2005):
•	Utryghed: Oplevelsen af fundamental utryghed i forhold til diverse roller - usikkerhed i rollen som forældre, lejere eller som deltagere i forskellige sociale sammenhænge. Denne usikkerhed og tvivl kan komme til udtryk som frygt, angst, bekymring og ængstelse (ibid.:81-97).
•	Begrænset autonomi: Dvs. indskrænket råderet over eget liv. Interviewpersonerne i undersøgelsen påpeger således, at de følte handlingslammelse, fordi de ikke havde råd til at gøre, som de gerne vil. Én interviewperson anvender om sin situation metaforen ’at være i fængsel’ – ’Ja, du føler et fengsel, for det at du må nesten gi opp alt, sant …’ (ibid.: 98-120). 
•	Social devaluering: Flere interviewede følte sig decideret socialt uønskede. Anseelse og respekt er i moderne samfund ofte knyttet til materielle goder og de, som ikke har råd til forbrugsgoderne, føler sig skamfulde og stigmatiserede. Flere har en oplevelse af, at andre betragter dem som dumme og dovne (ibid.:121-130).
•	Ringe selvværdsfølelse: Oplevelsen af at være mislykket, ikke mindst som forældre. Flere interviewede var præget af manglende selvagtelse og selvrespekt og internaliserede i høj grad skyldfølelsen (ibid.:131-140).

Det er efter min opfattelse en vigtig tilføjelse, at der her er tale om basale menneskelige følelser, som alle, også mennesker med en god økonomi, i kortere perioder principielt kan forventes at blive konfronteret med. Underlids undersøgelse bidrager således først og fremmest til en understregning af, at fattigdom både har et materielt aspekt med indgribende konsekvenser for dagliglivet og et følelsesmæssigt aspekt med betydelige psykologiske konsekvenser. 

De interviewede kvinder giver også eksempler på, at de oplever en grundlæggende utryghed. Elsebeth fortæller hér om sin frygt for, at kommunen vil fjerne datteren:

’Så fik jeg at vide af min hjemme-hosser, at hvis den øverste hun vurderer, at jeg ikke er egnet til at passe Freja, så tager de hende. Så sagde jeg bare, er det min datter, eller er det jeres datter?’ (…). ’Og ved den mindste lyd om natten, så er jeg der. Så sover jeg i stedet for om dagen, når hun er i skole. Men jeg vil da heller ikke miste hende. Jeg vil gøre alt for mit barn. ’Jamen, det lyder det da også til, at du gør?’’ Nej, for jeg gør jo alting forkert. Jeg skal gøre det hele anderledes, men hvordan anderledes?’ (Elsebeth).
I min fortolkning illustrerer denne fortælling, hvordan Elsebeth frygter kommunen som den instans, der kan fjerne datteren. Dermed indikeres det, at truslen i høj grad opfattes alvorligt uden, at Elsebeth imidlertid helt forstår, hvilket grundlag kommunen vil basere en evt. anbringelse på. Det er således oplagt, at usikkerheden omkring det diffuse anbringelsesgrundlag er en væsentlig faktor til, at hendes bekymring og frygt vokser. Citatet kan også indikere alvorlige tegn på skyldfølelse især i forhold til at være mislykket som forældre.
Camillas månedlige kontanthjælp administreres af kommunen således, at alle faste udgifter automatisk betales, og at hun selv får udbetalt et beløb hver 14. dag. Hun har det tydeligvis rigtigt dårligt med at forholde sig til sin økonomi:
’Ja, jeg hader min økonomi. Det er det værste i hele verden. Jeg er bange for min bankmand, og bange for alle dem, der har med penge at gøre’ (Camilla). 
Hun frygter også fremtiden i forhold til datteren:
’Ja, jeg er rigtig bange for, hvad der sker, når min datter kommer i skole. Skoleudflugter, kolonier, ja alle de ting …altså, jeg er simpelthen så bange for, at jeg ikke har råd til, at hun deltager i alle de ting, som andre børn deltager i’ (Camilla).
Citatet illustrerer den ængstelse, som fattige forældre kan føle ved fremtiden, også selvom der i dette tilfælde er flere år til, at datteren starter i skole. Dermed indikeres det, at Camilla ikke har store forhåbninger til, at hun på sigt kommer ud af fattigdomssituationen.
Flere af de interviewede kvinder antyder, at de er bange for, at deres børn vokser op og ender som dem selv:
’Mine børn skal have det bedre end jeg har haft det. De skal ha’ en uddannelse, for jeg har ikke selv fået en uddannelse, ikk? Det er dét, jeg kæmper for!’ (Saida).
Saidas fortælling kan handle om flere aspekter, der både vedrører skammen, der følger af at være fattig og ikke have værdi i samfundet i kraft af en tilknytning til arbejdsmarkedet og kan handle om følelsen af social devaluering. Det fremgår imidlertid tydeligt, at der for Saida kun eksisterer én vej ud af fattigdom – via uddannelse.
 Alle interviewede oplever en stærkt begrænset autonomi i form af manglende plads til spontanitet og en markant indskrænket råderet over deres eget liv. Saida fortæller her, hvordan hun bliver deprimeret over ikke at kunne give gaver:
Hvis familie eller venner holder et bryllup, og jeg skal give en gave …, det kan jeg ikke. Hvis nogen får et barn, så kan jeg heller ikke give en gave. Det påvirker mig rigtig meget psykisk, ikk’? Når mine egne børn har fødselsdag, kan jeg ikke engang give dem en gave’ (Saida). 
Helle fortæller tilsvarende, hvordan den dårlige økonomi gør hende negativ og deprimeret:
’Jeg ville nok få det bedre, hvis jeg kunne gøre lidt mere ud af mig selv; kunne være lidt mere positiv og glad i stedet for at være negativ. Man kommer meget hurtigt ind i sådan en depression, når der ikke er penge. Jeg bliver virkelig ked af det og har ikke lyst til at gå udenfor en dør’ (Helle).
’Ja, det gør helt klart noget ved mit humør, at jeg ikke har penge. Den sidste uge på måneden er jeg slet ikke til at være sammen med, fordi jeg er …, ja jeg er bare irriteret og deprimeret!’ (Camilla).
Flere kvinder har fortalt, at de ikke føler sig værdsat som kontanthjælpsmodtagere. Camilla, der selv har haft en mor på kontanthjælp, giver her udtryk for, at hun kender til den stigmatisering og sociale devaluering, der kan være knyttet til rollen som kontanthjælpsmodtager:
’Jeg er bange for, at det skal gå ud over hende, (datteren) at jeg er på kontanthjælp. Det er jo ikke særligt fedt i forvejen at være på kontanthjælp eller at ha’ en mor, der er på kontanthjælp’ (Camilla).
Elsebeths familie bekræfter her, at fattigdom stadig knyttes til forestillingen om mennesker med mindre flatterende persontræk:
’Jeg er jo selv skyld i det. Jeg har jo aldrig lavet noget, og jeg har jo heller aldrig nogen penge. Jeg er jo luddoven!’ (Elsebeth).
Hos to af kvinderne er der imidlertid også eksempler på, at de føler sig værdsat af omgivelserne:
’Jeg har en masse ressourcer, som jeg deler ud af, og i min omgangskreds er økonomi ikke et tabu – nærmest tværtimod! (…)Man kan altid lige komme og spise, og man kan altid lige låne hundrede kroner. Man kan altid lige få en pakke smøger og sådan nogle ting’ (Maria).
Manglende selvrespekt og selvagtelse er et udtalt fænomen blandt flere af kvinderne i materialet:
’Jamen, jeg bliver deprimeret og ked af det. Vred på systemet og vred på mig selv over, at jeg har sat mig selv i den her situation, ikk’?’ (Helle).
’Jamen, det er sådan en lille selvpisker, der sidder og siger, at du er også 31, og du burde ha’ en karriere, og der er en masse enlige mødre, der kan køre karriere samtidigt med, at de er gode mødre og sådan nogle ting’ (Mette).
Underlids interviewundersøgelse konkluderer således, at fattige generelt lider af manglende behovstilfredsstillelse på en række centrale områder, der vedrører tryghed, autonomi, omsorg og egenomsorg. Dette synes med få undtagelser også at være gældende for hovedparten af kvinderne i dette materiale. Det er imidlertid en central pointe, at ikke alle kvinder i materialet opfylder samtlige kriterier, selvom de alle formelt set er fattige. Der er således grund til at antage, at fattigdom ikke automatisk medfører alle fire belastningskategorier på én gang. Materialet peger dog også på, at der er en tydelig sammenhæng mellem graden af disse uopfyldte behov og kvindernes oplevelse af at være stærkt begrænsede i forhold til at deltage i sociale aktiviteter og samfundslivet i øvrigt – jo flere uopfyldte behov jo mere belastende, oplever kvinderne deres situation.
8.6. Hvordan påvirkes børnene af fattigdom?
Det er et fremherskende træk for alle interviewede, at den økonomiske situation føles endnu værre, når den direkte rammer børnene. Således er det karakteristisk for kvinderne, at de hellere vil gå på kompromis med egen levestandard – undlade at købe tøj til sig selv, gå til frisør, spise tre måltider om dagen etc., for at kunne opretholde et tilnærmelsesvist normalt børneliv. Det betyder, at mødrene i vidt omfang nedprioriterer deres egne behov, men det betyder også, at kimen til konflikter er lagt, når mødrenes økonomi ikke kan matche børnenes forventninger og krav. Disse konflikter må i en vis forstand antages at udgøre et generelt vilkår i de fleste børnefamilier uafhængigt af økonomisk formåen. Pointen hér er imidlertid, at konflikterne kan udvikle sig anderledes bekymrende hos fattige familier og derved bidrage til en forøgelse af det samlede pres på enlige mødre.

Saida fortæller her, hvordan hun tilsidesætter sine behov:

’Jeg bruger kun penge på mine børn og glemmer mig selv. Jeg henter mit eget tøj fra loppemarkedet, og jeg sover også på gulvet i stuen og har ikke noget privatliv. Men det betyder ikke så meget for mig; det er meget vigtigere, at min store søn ikke engang har en seng. Den er i stykker, og jeg kan ikke købe en ny’.  Hvad gør han så? ’Han sover på en madras på gulvet’ (Saida). 

Udover den desperate og fastlåste hverdagslivssituation som denne fortælling vidner om, sættes der i udsagnet også fokus på det centrale aspekt: Hvad betyder fattigdom for børnene, og hvordan mestrer de en opvækst i fattigdom?  Flere undersøgelser (Backe-Hansen 2004; Andenæs 2004; Sloth 2004) peger på, at relativ fattigdom over længere tid er en belastende faktor i børns opvækst. Børn sammenligner sig med andre børn og deres familier. De lever i en samfundskultur, hvor forbrugsrelaterede budskaber uophørligt og massivt markedsføres i diverse medier, og hvor materielle forbrugsgoder spiller en betydelig rolle i forhold til børns identitetsdannelse og selvopfattelse (Skytte 2008:286). Det er derfor nærliggende at antage, at fattigdommens betydning for børns liv må anskues i et multifacetteret perspektiv, der også inkluderer aspekter som børnenes oplevelse og mestring af fattigdom. Selvom børnene i denne undersøgelse således ikke direkte kommer til orde, viser analysen af interviewmaterialet, at mødrene gør sig store bekymringer om, hvordan den dårlige økonomi påvirker deres børn. 

Børns håndtering af en opvækst med dårlig økonomi vil bl.a. afhænge af barnets alder og køn (Backe-Hansen 2004:74), men vil antageligt også være påvirket af forældrenes mere eller mindre aktive strategier (Sloth 2004:47-48). Børn giver således på forskellig måde udtryk for, hvordan de oplever familiens økonomiske situation, – nogle plager og bliver sure, andre reagerer passivt og resignerende, og endeligt er der de børn, som udtrykker forståelse og beskyttelse (ibid.:48).

Hanne fortæller om følgende episode, da hendes 17-årige søn ville have, at hun skulle låne penge til nyt tøj:
’Så siger jeg: ’Slut nu’. Jeg vil ikke ha’ mere gæld, det har jeg besluttet. Vi må leve af det, vi har, og hvis jeg ikke har nogle, så må du vente til, jeg igen får børnepenge. Så kigger han bare på mig, og jeg kan se at han tænker ’Ah nej, ikke igen!’. For han har ingen ordentlige sko, han har ingen bukser, han har ingen vinterjakke. Han har ingenting!’ (Hanne).
Hvorvidt dette udsagn kan kategoriseres som plageri eller som en almindelig forespørgsel, er ikke det essentielle hér. I min fortolkning får denne fortælling en anden og mere dybdegående betydning, fordi det ikke kun drejer sig om at ønske sig nyt eller mere, men fordi det handler om helt fundamentale behov, der endnu engang ikke kan dækkes på grund af ringe økonomi.

I interviewmaterialet er det en typisk tendens, at alle børnene i en eller anden udstrækning involveres i den dårlige økonomiske situation. Således er der eksempler på, hvordan økonomien sætter betydelige restriktioner sidst på måneden:

Hun mærker det sidst på måneden, når jeg siger til hende, at hun ikke bare må gå i køleskabet og spise det hun har lyst til, fordi det er rationeret (…) Altså, jeg er så træt af at skulle sige til hende, at nu må hun lige vente til den første: Du må lige vente en uge til … med forskellige ting’ (Maria).

Men der er også eksempler på, at børn ind i mellem taler med mødrene om, hvad der helt konkret er råd til. F.eks. som hér i supermarkedet:
 
’Seks kroner for en liter mælk? Det var godt nok dyrt, mor! Ja, og hvis ikke mor stopper dig, så kan du sagtens drikke to liter om dagen. Ja, mor, undskyld’ (Elsebeth).

Fortællingerne her illustrerer således både et velment forsøg på at lære sit barn, hvad almindelige dagligvarer koster, og samtidig viser citatet også, hvordan barnet viser forståelse og beskyttelse overfor moderen ved at holde igen med at plage og på den måde undgå at gøre hende ked af det.

Nyere undersøgelser konkluderer, at fattigdom ofte indebærer betydelige indskrænkninger i børns udfoldelsesmuligheder trods mødrenes vilje til at kæmpe hårdt for et normalt børneliv (Bak 2004; Sloth 2004; Backe-Hansen 2004; Andenæs 2004; Socialforvaltningen 2007). I denne henseende er nærværende undersøgelse ingen undtagelse. 
At syv ud af otte kvinder i materialet kun yderst sjældent taler med andre om deres økonomi (dette gælder også i forhold til kontakten med socialforvaltningen) indikerer imidlertid, at økonomisk fattigdom stadig må betragtes som et tabuiseret emne. Det betyder ydermere, at der er væsentlige indikationer for, at den samme tabuisering gør sig gældende i forhold til børn – en iagttagelse, som også Dorthe A. Sloth (2004) gjorde sig i interviewundersøgelsen med børn. Hun fandt, at det ifølge børnenes udsagn var: ’…sjældent forekommende, at de taler med andre end deres forældre om familiens vanskelige økonomiske forhold’ (ibid.:58). 

8.7. Hvordan håndteres fattigdom?
Bak (2004) konkluderer i sin Ph.d.-afhandling, at mennesker i en vanskelig økonomisk situation, som udgangspunkt ikke kan betragtes som ’passive ofre’, der udelukkende er afhængige af samfundets velfærdsordninger. De må også ses som aktivt handlende individer, der har forskellige forventninger til livet (ibid.:75). Det betyder, at selvom kvinderne i denne undersøgelse alle kan rubriceres i den samme økonomiske kategori, må det antages, at de har varierende opfattelser af deres aktuelle situation og forskellige mål og forventninger til fremtiden.
I lyset af denne antagelse, er formålet med dette afsnit at undersøge, hvordan mødrene reagerer på de påtvungne afsavn og indskrænkede valgmuligheder dvs., hvilke strategier de anvender i hverdagen for at få økonomien til at hænge sammen.

Med afsæt i Leisering & Leibfrieds typologisering over socioøkonomiske copingstrategier vil jeg vise hvorvidt det at modtage kontanthjælp, af kvinderne kan opleves som andet end et spørgsmål om social kontrol dvs., om det giver dem mulighed for at udvikle et liv i overensstemmelse med deres visioner og mål.
Inden det kommer så vidt, vil jeg repetere det økonomiske råderum, som de interviewede kvinder i gennemsnit har at handle inden for; - det mindste rådighedsbeløb for en voksen udgør således knapt kr. 400,00 pr. uge, mens det højeste udgør knapt kr. 580,00 pr. uge. Det er kombinationen af det råderum, og kvindernes individuelle måder at håndtere en ringe økonomi på, der kan vise sig afgørende i forhold til, om kvinderne oplever at kunne handle aktivt i deres liv, eller om de føler sig fastlåst i situationen. 

Strategier defineres her med inspiration fra artiklen ’Den forkætrede fattigdom’ (Andersen et al. 2008:39) – ’Med strategier menes individernes fortolkning og mere langsigtede håndtering af deres specifikke betingelser og vilkår’.

Alle kvinderne i interviewmaterialet har aktive og bevidste strategier for, hvordan der prioriteres i forhold til økonomien i hverdagen. Typisk er der tale om stor omkostningsbevidsthed, der udmøntes i en systematisk søgen efter de billigste tilbudsvarer. Dagligvarer køber hovedparten således i discountbutikker som Aldi, Netto og Fakta, og kun med undtagelse gøres der indkøb i dyrere varehuse eller butikskæder. Det er et gennemgående mønster, at der købes stort ind i begyndelsen af måneden, og at disse indkøb så fryses ned i mindre portioner:

’Jeg køber det billigste. Jeg tager faktisk i Aldi den første, og så laver jeg mad til fjorten dage; de fjorten dage, hvor jeg har min datter. Så køber jeg ind til de fjorten dage, og det er mælk, smør og yoghurt, og så ryger det hele i fryseren. Så ta’r jeg ud efter behov’ (Camilla).

Økonomien fylder meget i hverdagen. Fælles for alle interviewede er, at der bruges meget energi på at planlægge indkøb til husholdningen. Elsebeth fortæller hér, hvordan hun konsekvent kun køber kød og pålæg, hvor sidste holdbarhedsdato er overskredet, fordi hun så får det nedsat:

’Henne i Brugsen, der er der billigt pålæg og sådan noget tirsdag og onsdag, hvor der er sidste salgsdato. Så køber jeg ind til 5 eller10 kroner og så hjem i boksen med det!’ (Elsebeth). 

Forbruget er med andre ord præget af alvor og systematik i forhold til planlægning; man går konsekvent efter de billigste varer og køber kun dét, der vurderes som allermest nødvendigt. Disse fund svarer til resultaterne fra en skandinavisk undersøgelse, der på baggrund af interviews sammenligner forbrugsvilkår, strategier og forbrugsmønstre blandt etablerede familier og udsatte familier. Undersøgelsen konkluderede bl.a., at udsatte familier ofte har en stram økonomi uden mulighed for at spare op, hvilket kombineret med manglende kreditværdighed bevirker, at økonomien er meget anstrengt (Bonke et al. 2005:9-23). Manglende fleksibilitet betyder også, at der kun sjældent er mulighed for spontanitet:

’Ja, når de for eksempel skal noget med klassen, hvor hun … nu har de lige været nede og bowle med klassen. Det koster jo næsten 150 kroner, eller jeg tror det var 139, og så er det med spisning og med en times bowling. Sådan noget skal jeg vide i god tid i forvejen, så jeg kan nå at spare bare lidt op’ (Elsebeth).
 
Det er karakteristisk for de fleste, at de er kreative i forhold til at finde billige alternativer f.eks. at købe ind i genbrugsbutikker, gøre et kup på udsalg og i forhold til gratis kultur- og fritidstilbud:
’Altså, for eksempel også at finde de gode udsalg og lagersalg og den slags (…). DSB havde på et tidspunkt sådan noget, hvor man kunne køre gratis med bus til nogle bestemte arrangementer. Fedt nok, at jeg fandt ud af det, for så kunne vi køre gratis med bus i nogle dage. Og så kom vi også mere ind til byen’ (Mette).

’Jeg er god til gratis glæder. Vi har f.eks. mange interesser, der ikke koster noget. Altså, jeg er illustrator, så vi tegner meget hjemme hos os, og vi elsker musik og danser og sådan nogle ting. Så der er meget rigdom i dagligdagen på den måde, men i forhold til at kunne give min dreng materielle ting, der er jeg fattig. Helt sikkert!’ (Mette).

Enkelte kvinder allierer sig med venner eller familie, der har et vist overskud til at hjælpe hinanden:

Jeg har en meget tæt kerne af en del tætte folk, som gør, at hvis man ikke har, så deler man med hinanden’ (Maria).

Det er karakteristisk for alle mødrene, at de har en eller anden form for gæld. Gælden synes i de fleste tilfælde at være oparbejdet i forbindelse med livskriser – bodeling i forbindelse med skilsmisse, tvangsauktion, etablering i ny bolig, bøder etc. Lånemulighederne er for hovedparten begrænset til det private lånemarked og netværket. Der er to eksempler i materialet på, at gældstiftelse er brugt som en bevidst strategi, også selvom pengene allerede var øremærket til husleje:

’Der var et tidspunkt, hvor jeg var skide ligeglad, fordi der var jeg alligevel så langt ude i tovene, så jeg bare ikke kunne mere’ (Elsebeth).

Hovedparten giver dog udtryk for, at de helst ikke vil låne, og hvis de alligevel gør det, er det ofte til udgifter i forbindelse med højtider, vigtige familiebegivenheder, gaver og hårde-hvidevarer. 
Gældsætning som overlevelsesstrategi defineres af Andersen et al. (2008) som ’Desparodostrategi’ og henviser dermed til en mere chancetagende og risikofyldt strategi, der på sigt kan forstærke problemerne og reducere mulighederne for at handle mere aktivt. Det er et generelt indtryk fra interviewene, at kvinderne føler sig meget fastlåste over deres respektive gældsposter både i forhold til at skulle afse midler til afdrag ud af en i forvejen meget trængt økonomi, men også i et fremtidsperspektiv, hvor overskuddet af en evt. arbejdsindtægt vil gå til afbetaling. Der synes således ingen tvivl om, at en uoverskuelig stor gæld, især for gruppen af enlige forsørgere, kan gøre det umuligt at fastholde incitamentet til at blive selvforsørgende.

Selvom alle kvinderne har det samme lovgivningsmæssige forsørgelsesgrundlag – kontanthjælp, viser materialet også, at der blandt mødrene er markante individuelle forskelle, der indikerer, at faktorer som livserfaringer, kunnen og personlig identitet er ressourcer, der spiller en betydelig rolle i håndteringen af en hverdag med store materielle begrænsninger. Disse divergerende faktorer må antages at resultere i mere eller mindre aktive eller passive måder at forholde sig til situationen på. Leisering & Leibfrieds hypotese om, at en periode med socialhjælp kan give mulighed for realisering af mere vidtrækkende mål i tilværelsen (Leisering & Leibfried 1995:131ff.), forekommer temmelig teoretisk, idet mindste i dagens Danmark, hvor det socialpolitiske fokus i vidt omfang har drejet sig om hurtigst muligt at få kontanthjælpsmodtagere i beskæftigelse. Materialet rummer dog ét eksempel på, at en periode på kontanthjælp også kan give mulighed for at realisere andre drømme, end dem der snævert vedrører materiel overlevelse:

’Nogle gange tænker jeg, at det hele måske ville være meget nemmere, hvis jeg bare kunne få kontanthjælp resten af livet, også selvom man ikke har så mange penge. Jeg kan jo smadder godt li’ at gå herhjemme og bage og ordne tøj. For dét, jeg er god til, er at stå i et køkken og bage kager og småkager. Jeg er et rigtigt hyggemenneske!’ (Camilla).

Leisering og Leibfrieds antagelse om, at et liv på socialhjælp ikke nødvendigvis behøver at medføre passiv udholdenhed, synes også at blive bekræftet i denne undersøgelse. Det er således et fremherskende karakteristikum, at langt hovedparten af kvinderne udviser både aktivitet, kreativitet og udpræget ansvarlighed i relation til deres økonomiske situation. 
Leisering & Leibfried konkluderede således i deres undersøgelse, at personer, der kan kategoriseres i grupperne ’ofre’ og ’begrænsede overlevere’, også udviser størst passivitet, mens personer i grupperne ’pragmatiske copere’, ’biografiske copere’ og ’strategiske brugere’ til gengæld udviser mere aktiv adfærd. Leisering & Leibfrieds pointe er således ikke, at alle problemer er løst, fordi man er aktivt copende, men snarere at graden af fastlåsthed stiger proportionalt med en passiv adfærd. Med afsæt i de tyske forskeres gruppeinddelte copingstrategier synes der således også i dette materiale at være en sammenhæng mellem en rubricering i grupperne ’ofre’ og ’begrænsede overlevere’ og en udpræget oplevelse af fastlåsthed. En tendens, der tillige bekræftes af et tilsvarende pessimistisk livssyn ofte kombineret med en udpræget følelse af resignation.

Dette afsnit har beskrevet en række strategier, som kvinderne anvender for at få økonomien til at hænge sammen i hverdagen. Med Leisering & Leibfried har jeg både fokuseret på kvindernes individuelle ressourcer og de restriktioner, der antages at spille en central rolle for, at de selv kan ændre deres situation. På trods af at kvinderne udviser stor foretagsomhed, ansvarlighed og kreativitet, er det imidlertid en helt central pointe, at de alvorligste forhindringer til at agere aktivt i forhold til familiens økonomiske situation ikke kan findes hos kvinderne selv. For den mest nøjsomme og kreative enlige mor, må selv et ugentligt rådighedsbeløb på omkring 500 kr. anses for helt utilstrækkeligt i et samfund som det danske. Den stramme og anstrengte økonomi har derfor også en meget alvorlig bieffekt i form af en hverdag præget af desperation og stress. Således har alle kvinder givet udtryk for, at de frygter uforudsete udgifter:
 
’ Jamen, det kan vælte mit budget. Nu havde vi så fundet ud af at min elregning ved en fejl ikke var med på budgettet, den var på 1200 kr. Puh ha, det var hårdt! (Elsebeth).

’Jamen, da køleskabet gik her for et halvt år siden …, da vidste jeg bare ikke mine levende råd!’ . Hvad gjorde du så? ’Jeg lånte pengene af en god ven. Man kan godt sige, at han reddede os i den situation!’ (Hanne).

Uforudsete udgifter er med andre ord en stærkt medvirkende faktor til at øge stressniveauet i familierne, fordi det ødelægger den planlægning og styring, som mødrene ellers bruger så meget energi på at opretholde. At uforudsete udgifter også bør ses som et alvorligt følelsesmæssigt aspekt ved fattigdom, bekræftes tillige af nyere undersøgelser (Socialforvaltningen 2007; Bak 2004; Bonke et al. 2005).

8.8. Hjælpeorganisationerne som en del af overlevelsesstrategien?
Med afsæt i kvindernes fortællinger har jeg endvidere fremanalyseret en strategi, der ud fra interviewmaterialet ser ud til at spille en fremtrædende rolle for kvindernes handlemuligheder. Denne strategi er efter min opfattelse særligt interessant, fordi den også indgår som argumentation i den aktuelle socialpolitiske diskurs. Diskursen konstitueres tilsyneladende af to yderpunkter, der på den ene side tenderer en dramatisering af virkeligheden og på den anden side totalt benægter, at fattigdom findes (Bak 2004:281). Det er oplagt, at den offentlige polemik omkring fattigdom afspejles i konkrete socialpolitiske tiltag, men må derudover også antages at have forskellig resonans forhold til praktisk socialt arbejde. Derfor indledes afsnittet med en kort fremstilling af de analytiske fund i relation til kvindernes brug af hjælpeorganisationer, hvorefter disse fund diskuteres i forhold til den aktuelle socialpolitiske retorik.    

Det er en gennemgående tendens i interviewene, at alle i større eller mindre omfang gør brug af frivillige sociale organisationers tilbud. Indtrykket er, at disse organisationer spiller en helt afgørende rolle som buffer for kvinderne især på det materielle plan. Generelt tegner der sig et billede af, at kvinderne bruger genbrugsbutikker i forskelligt regi (Kirkens Korshær, Frelsens Hær, Røde Kors) til anskaffelse af tøj og større forbrugsgenstande som møbler, porcelæn, tekniske husholdningsapparater etc. Derudover har enkelte søgt legater hos fonde i forbindelse med særligt store udgifter til konfirmation og sommerferie. Seks ud af otte kvinder søger tilbagevendende hjælp i forbindelse med julen, og flere har modtaget såkaldte ’julekurve’ med diverse madvarer fra bl.a. Frelsens Hær. To kvinder har eller har haft kontakt til Mødrehjælpen, der i vidt omfang har bistået med socialfaglig rådgivning:

’På Mødrehjælpen taler du jo med socialrådgivere, som er totalt engagerede, og som gør alt, hvad de kan, og så giver de jo én et klap på skulderen og siger: ’Hold kæft, hvor har du bare kæmpet’ (Mette). 

Ingen af de adspurgte oplever det at købe ind i genbrugsbutikker som skamfuldt eller ydmygende og som illustreret i citatet ovenfor, opleves kontakten til Mødrehjælpen endog som respektfuldt og anerkendende. Derimod er det en interessant iagttagelse, at visse ansøgningsprocedurer hos hjælpeorganisationerne tilsyneladende i sig selv virker stærkt stigmatiserende på mødrene. To kvinder har oplevet dette i forbindelse med uddelingen af ansøgningsskema på skolen til det årlige julelegat fra organisationen Børnenes Kontor:

’Hvordan tror du, det er at søge om julehjælp, når klasselæreren og skoleinspektøren først skal godkende ansøgningen?’ ’Hvorfor skal de dét?’ ’Jeg ved det ikke, men hvis du ikke får skolens stempel, får du ingenting’ (Hanne).   
Det kan forekomme besynderligt, at en ansøgning om julehjælp skal gå igennem børnenes skole, og man kan spørge, hvad der kvalificerer skolelærere til at vurdere en families økonomiske situation. 

Om end alle kvinderne giver udtryk for, at julekurven er en uvurderlig håndsrækning til familien, finder hovedparten det stærkt ydmygende at være henvist til den form for almisser:

’Og ved juletid sidste år var jeg inde for at søge sådan noget julehjælp, hvor man går ind og henter nogle bæreposer og nogle gaver, og sådan noget. Det var frygteligt. Det var virkeligt frygteligt! 
Jeg synes bare, det var så ydmygende, selvom det jo var søde, søde mennesker, der delte ud af det. Men det var bare så nedværdigende for mig at gøre det! (Mette).

Dette udsagn illustrerer, hvordan oplevelsen af at modtage fattighjælp er tæt forbundet med stigmatisering og dyb skamfølelse og står i skærende kontrast til tidligere socialminister Karen Ellemanns udtalelse om, at det da er ’…glædeligt, hvis den stigende efterspørgsel på julehjælp er udtryk for, at de svagest stillede danskere er blevet bedre til at bruge de glimrende tilbud…’ (Hus Forbi’ nr. 92/2009). Ellemanns begejstring over ’de glimrende tilbud’ må i min optik ses som en konsekvens af den neoliberalistiske ideologi, der synes at præge den siddende regerings socialpolitiske program og kan kun vanskeligt tolkes som andet end et klodset forsøg på at flytte det politiske fokus væk fra et prekært emne. 

Når der mangler politisk vilje til at anerkende fattigdom som et samfundsproblem, og når den fremherskende retorik fremstiller fattige som mennesker, der bare kunne vælge mere hensigtsmæssigt, så legitimeres typificerede forestillinger og udtalelser, der individualiserer fattigdommen. Udover at denne retorik kan forstærke følelser som skam og mindreværd hos fattige, bidrager den også til at gøre socialarbejdere blinde overfor de strukturelle forhold, der skaber fattigdom hos udsatte grupper. I stedet for at afhjælpe fattigdommens virkninger med langsigtede materielle og sociale indsatser, er der risiko for, at de socialpolitiske ambitioner bliver reduceret til et spørgsmål om basal overlevelse. Som hér, hvor Helle henvendte sig til en socialarbejder: 

’Så siger kommunen, at hvis du ikke har penge til mad, så kan du få en madbillet, så du kan komme over på en skole og hente et måltid mad. Men det er jo vildt ydmygende, og så møder man andre mennesker derovre, og det er da bare pinligt i sig selv!’ (Helle).
8.9. Delkonklusion
Med afsæt i Townsend’s definition på relativ fattigdom kan jeg ud fra kvindernes fortællinger konkludere, at enlige mødre og deres børn mangler ressourcer til at få den kost, deltage i de aktiviteter og have de levekår og behageligheder, som er normale eller i det mindste vidt anerkendte i det samfund, som de hører til. Deres ressourcer er så langt under gennemsnittet for individer og familier, at de udelukkes fra almindelige livsmønstre, vaner og aktiviteter’ (Townsend 1979:31). 

Enlige mødre og deres børn lever i et samfund med uanede muligheder for materiel behovstilfredsstillelse og personlig selvudvikling. På baggrund af disse fortællinger kan jeg konkludere, at fattige enlige mødre ikke tilnærmelsesvis har de samme muligheder som resten af befolkningen, og at de i relation til en lang række aktiviteter og livsmønstre må siges at befinde sig i en markant outsiderposition.

Ifølge anerkendelsesteorien kan socialt arbejde kun understøtte udviklingen af et positivt selvforhold og støtte den enkelte til at realisere sig selv, såfremt det er funderet på anerkendelse af borgeren som etisk og juridisk person (Honneth 2003:127ff; Juul 2006:58). I den forstand ligger kvindernes fortællinger fjernt fra idealet om anerkendelse, fordi vreden, harmen og skammen ifølge Honneth repræsenterer en indirekte eller uudtalt appel om anerkendelse, og som sådan er en empirisk begrundelse for idealet om anerkendelse (Honneth 2006:175ff.). 

Kvindernes krænkelseserfaringer er i min fortolkning repræsenteret i form af den ydmygelse, respektløshed og ringeagt, som kvinderne oplever at blive mødt med, fordi de er fattige. De gøres til mindreværdige medborgere, og deres manglende status, økonomisk som socialt, bekræftes gennem deres ringe chancer for kunne deltage i samfundslivet. At kvindernes ydmygende situation tillige udstilles i det offentlige rum, tilfører blot krænkelsen yderligere dimensioner i form af massiv stigmatisering. Denne type krænkelser refererer til Honneths tredje form for krænkelser, hvor moralske uretfærdigheder i det kulturelle værdifællesskab finder sted, når mennesker ydmyges, krænkes eller misagtes (Willig i Honneth 2003:18). Eksempler fra denne type krænkelser går fra det harmløse af ’ikke at hilse’ til det massive tilfælde af stigmatisering. Denne form for krænkelser kan nedbryde menneskers selvværd og medføre følelsen af at have mistet social betydning indenfor et fællesskab (Honneth 2003:88-89). 

Kapitel 9. Anerkendelse og krænkelser i socialt arbejde

9.1. Indledning 
Med teoretisk afsæt i anerkendelsesidealet vil jeg i dette kapitel analysere kvindernes krænkelseserfaringer med det sociale system. Syv ud otte kvinder formulerer en iøjefaldende kritik af kontakten med de sociale myndigheder; en kritik, der trods individuelle særtræk, overordnet refererer til oplevelsen af at være krænket og usynliggjort. Ifølge Honneth ligger der et uudtalt modstandspotentiale i uretsbevidstheden, der kun kan holdes nede af forskellige former for social kontrol (Høilund & Juul 2005:34). Det er derfor i menneskers krænkelseserfaringer, at vi skal finde kilden til moralske fremskridt (Honneth 2003:34ff.). Derfor fokuserer jeg i analysen primært på krænkelseserfaringerne blandt de enlige mødre, dog inkluderer jeg også eksempler på anerkendelse, der hvor de to typer erfaringer kan illustrere, at de i realiteten kompletterer hinanden: Socialt arbejde kan kun medvirke til menneskelig opblomstring, hvis enlige mødre synliggøres og behandles som moralske autoriteter (Juul 2006:58), hvis det modsatte sker, afføder det vrede, harme, bitterhed – uretfærdighedsfølelser, der kan bidrage til at vanskeliggøre praktisk socialt arbejde.

De interviewede kvinder har flere forskellige kontaktflader til kommunen. Seks af kvinderne har udover den sagsbehandling, der vedrører beskæftigelsesmæssige problemstillinger, også kontakt til Børne- og Familieafdelingen i kommunen, der i varierende omfang har iværksat hjælpeforanstaltninger i familien. For at få så spontane og intuitive skildringer af kvindernes krænkelseserfaringer har jeg i tilvirkningen af empirien ikke sondret mellem de enkelte kontaktflader, men i overvejende grad ladet kvinderne selv tematisere deres erfaringer med kommunen. Konsekvensen af denne strategi har resulteret i empiriske fund, der synes at bekræfte tesen om, at krænkelseserfaringerne er bredt forekommende indenfor mange specialer på det kommunale område. Et resultat flere undersøgelser også peger på (Socialforvaltningen 2007; Høilund & Juul 2005). 

Selvom dette speciale primært undersøger enlige mødres kontakt til jobcentrene og deres erfaringer med manglende anerkendelse i relation hertil, så synes kvindernes omfattende krænkelseserfaringer at indikere en ganske ressourcekrævende og uoverskuelig indgang til kommunen generelt set. Kontakten til kommunen må derfor antages at udgøre en medvirkende faktor til at generere livsstress blandt flere af de enlige mødre og bidrager derved til at øge sårbarheden hos enlige fattige mødre. 
I analysen sondrer jeg mellem etiske og juridiske krænkelser. Krænkelser af borgeren som etisk person refererer til manglende synlighed, og at borgerens egen vision negligeres eller tilsidesættes. Krænkelser af borgeren som juridisk person handler om, at borgeren ikke får de rettigheder, han/hun har ifølge loven (Høilund & Juul 2005:33).

9.2 Kontakten til socialarbejdere
Den grad af tillid, der opstår mellem en klient og et medlem af medarbejderstaben anses for at være kernen i en relation: Tillid skaber villighed til at lægge sin skæbne og velfærd i hænderne på andre – en af hjælpeprocessens hjørnesten (Hasenfeld 2003:276). Det er karakteristisk, at alle interviewede, uanset deres divergerende problemer og behov, betragter en grundlæggende kontakt til socialarbejderen som meget central og i visse henseender afgørende for om hjælpen overhovedet lykkedes: 

’Altså, det betyder enormt meget, at når man sidder i en sårbar situation med et menneske, at der så er øjenkontakt, og at der er et nærvær, når man siger ’ja’ og ’nej’’ (Tine).

Ikke mindst derfor er det problematisk, at seks ud af otte kvinder ofte oplever, at den helt basale personlige kontakt, der bør være til stede i en fortrolig samtale, ikke kan etableres. Mere end halvdelen (fem) påpeger, at socialarbejderen ikke har øjenkontakt, taler nedladende og grimt til dem samt, at der ofte er uro på kontoret (telefon, der ringer, kollegaer, der bryder ind midt i samtalen, e-
mails, der besvares etc.). En uro, der i min fortolkning signalerer, at kvinderne ikke tages alvorligt. Helle beskriver hér, hvordan hun oplever kontakten til socialarbejderen i Familieafdelingen:

’Jeg kan ikke fordrage hende. Hun er så kynisk og hård og kan slet ikke se, hvad jeg har gennemgået. Og så taler hun rigtigt grimt til mig, hun er nedladende og bestemmende overfor mig. Meget magtfuld …’Du skal gøre sådan’ og ’Du skal gøre sådan’. Hun taler virkeligt grimt til mig, og hvis jeg siger, at jeg har det på en anden måde …ja, så hører hun det ikke. Hun hører kun sin egen stemme’ (Helle).

Helle efterspørger medmenneskelig interesse og engagement hos sin socialarbejder; hun ønsker at blive anerkendt som en moralsk autoritet, som socialarbejderen har pligt til at inddrage. Krænkelsen består i min fortolkning af socialarbejderens indifferente og uempatiske attitude. En attitude, der betyder, at Helles forventning om at blive set som et moralsk tilregneligt menneske ikke imødekommes, hvilket fører til vrede og skuffelse.

’Jeg har faktisk oplevet det som meget ydmygende. Så vidt jeg ved, skal en socialrådgiver, hvis vedkommende ikke kan hjælpe en videre, så skal hun åbne dørene til nogle andre muligheder. Men det er bestemt ikke den oplevelse, jeg har. Jeg har mødt mange lukkede døre; og hvor jeg også har fået mine grimmeste sider frem…, hvor jeg bare har siddet og tudet dernede eller været fuldstændig rasende. Jeg kan godt forstå de situationer, hvor man kan gå fuldstændig amok på sådan en kommune …’ (Mette).

Også i dette eksempel består den moralske krænkelse i, at socialarbejderen ikke viser interesse i Mettes særlige livshistorie og reelt overlader hende til selv at finde ud af, hvor hun kan få hjælp. Mettes tilfælde er desuden et illustrativt eksempel på, hvordan en kontakt, der opfattes som dybt krænkende også kan resultere i en kamp for anerkendelse. Mette kontaktede efterfølgende Mødrehjælpen for socialfaglig rådgivning og har siden fået hjælp til bl.a. ankesag, sommerferie og bisidderfunktion.

At der i flere tilfælde er tale om ganske ydmyge forventninger til mødet med socialarbejderen illustreres af dette citat, hvor Saida er blevet kaldt til samtale i Børne –og Familieafdelingen med henblik på en  skolepraktik til sønnen:

’Der sad en ung mand. Han rejste sig op og sagde ’Hej og goddag’, hvad kan jeg hjælpe dig med? Da jeg havde forklaret mig, sagde han ’Sæt dig ned, og vent et øjeblik, så kommer der én, der kan hjælpe dig. Og så spurgte han, om jeg ville ha’ en kop te eller kaffe … Det er allerførste gang! Da han kom med kaffen, sådan en rigtig kop latte fra en maskine i en kop med hjerter uden på, ikk’? Åh, da følte jeg mig bare så velkommen, og jeg havde det bare så godt!’ (Saida).  

Selvom det ifølge Honneth er krænkelseserfaringerne, vi kan lære mest af (Honneth 2003:37), så viser dette citat, hvordan lidt venlighed og omsorg kan føre til anerkendelse og synliggørelse, - at Saida behandles som en medborger, der har berettiget tillid til, at det sociale system vil hende det godt. I den forstand sætter Saidas oplevelse af at være anerkendt de moralske krænkelseserfaringer i perspektiv og tydeliggør dermed, at socialt arbejde, der sigter på menneskelig opblomstring, nødvendigvis må baseres på en anerkendelse af borgeren som etisk og juridisk person (Honneth 2006:127ff.).

Selvom det forekommer indlysende, at tillidsrelationer ikke kan etableres via trusler (Hasenfeld 2003:279), så fortæller fem af de interviewede, hvordan de oplever, at socialarbejdere aktivt bruger forsørgelsesgrundlaget som pression i forhold til et aktiveringsforløb eller en arbejdsprøvning. Tine fortæller hér, hvordan hun og socialarbejderen benytter sig af helt divergerende tolkningsformer: 

’Og så siger han så til mig: ’Ja, den næste mulighed er jo, at vi kan fratage dig din kontanthjælp, og så kan du jo stå på egne ben …’ ’Så siger jeg, at det er jo ingen mulighed! ’Jo, det er en mulighed, siger han så. Det kan godt være, at du ikke vælger den, men det er en mulighed’. Nå, okay, så er det dér, vi er …!’ (Tine).

Den magtudøvelse, der kommer til udtryk i socialarbejderens faglige rationalitet, kan også betragtes som en kamp om virkelighedsforståelser dvs. en kamp om, hvad der er godt for borgeren, og hvad borgeren kan magte. Krænkelseserfaringen og uretsbevidstheden opstår især, når borgerne oplever, at de ikke anerkendes og ikke indrømmes en moralsk autoritet, der sætter grænser for socialarbejderens indgreb. Det er tilfældet, når deres problemforståelser og perspektiver ikke tillægges betydning, og når retlige principper, der eksplicit sigter på at beskytte borgerne i mødet med systemet, tilsidesættes (Høilund & Juul 2005:42). Den moralske krænkelse består hér i, at Tine oplever sig usynliggjort og tilsidesat både som etisk og juridisk person. Hendes selvforståelse som en delvist uarbejdsdygtig kvinde, der har brug for et særligt tilrettelagt arbejdstilbud, bliver ikke optaget seriøst af socialarbejderen. Tines harme, vrede eller skam tolker jeg som en appel om anerkendelse; en appel der i dette tilfælde dog forbliver en individuel erfaring med identitetstab og tab af selvagtelse til følge.

’Hver gang jeg ikke kommer til arbejdsprøvningen, så sender han (socialarbejderen) et brev til mig, og så siger han ’Du har ikke været der, og vi skal vide hvorfor. Jeg stopper pengene’. Det er ligesom en trussel, og det gør mig virkelig ked af det og presser mig meget psykisk. Når han siger sådan bliver jeg meget ked af det. Jeg har sagt til ham, at han ikke skal tale sådan til mig og true med at stoppe pengene, for det hjælper mig ikke. Det kører mig bare ned psykisk’ (Saida).

Krænkelseserfaringen hér er i min fortolkning en appel om anerkendelse. Den moralske krænkelse består i, at Saida oplever, at socialarbejderen negligerer hendes egen problemforståelse og derved usynliggør hende som et moralsk tilregneligt menneske. Selvom socialarbejderen har mulighed for at indstille udbetalingen af kontanthjælp, så har han ligeledes en forpligtigelse til via Retssikkerhedsloven §4 at skabe sammenhæng mellem en borgers livsverden og selvforståelse og den faglige vurdering. Det centrale hér er således ikke, hvorvidt socialarbejderen formelt set har ret til at stoppe udbetaling af kontanthjælp; det har han, hvis Forvaltningsloven §22 om begrundede afgørelser i øvrigt er opfyldt. Derimod synes socialarbejderen at befæste Saidas afmagt gennem en tilsyneladende vilkårlig sagsbehandling, hvor Saida reelt oplever sig afskåret fra at blive hørt i sin egen sag. Den moralske krænkelseserfaring virker i dette tilfælde som et anslag mod hendes personlige integritet og selvværdsfølelse og kan føre til tab af selvværd. 

9.3. Når socialarbejderen møder én med mistro.
Det er karakteristisk, at de fleste af kvinderne har oplevelser med det sociale system, der indikerer, at de ofte mødes med udpræget mistillid i det sociale system. Således fortæller syv af otte, hvordan de flere gange oplever, at deres hensigter mistænkeliggøres:
 
’Man bliver sådan talt ned til, ikk’? Det er da sådan, at jeg tænker …altså, jeg kan godt bede en lille bøn og lige inden, jeg går ind, tænke …’Nå, nu skal du ikke lade dem tvære dig ud!’ Altså, jeg har sådan en aftale med mig selv om, at jeg skal bevare min værdighed uanset hvad, ikk’? Det kan godt være svært!’. ’Når du fortæller dette, får jeg et billede af, at du skal ind til en kamp?’ ’Jamen, det er også rigtigt. (…) Jeg har hele tiden følelsen af, at jeg skal overbevise dem om, at det jeg oplever, det er altså rigtigt! Det er ikke noget jeg …, altså jeg sidder ikke med en eller anden offerhistorie og skal berige mig på det. Det er lidt som om de sidder der på deres skattekiste, og det er så mig, der kommer og stjæler af den’ (Mette). 

Mette opfatter det uretfærdigt og nedværdigende, at socialarbejderen sår tvivl om hendes moralske tilregnelighed ved ikke at tage hendes egen problemforståelse seriøst. Derved krænker hun Mettes moralske autoritet, hvilket kan føre til tab af selvagtelse og selvværd. Den moralske krænkelse består desuden i, at socialarbejderen insinuerer, at Mette uretmæssigt vil berige sig på det offentliges bekostning, hvilket i dette citat opleves som både fornedrende og dybt krænkende. Vi kan ikke vide, om den pågældende socialarbejder reelt har sået tvivl om, hvorvidt Mette er berettiget til hjælp, men krænkelsen består i, at Mette på grund af socialarbejderens tvivl efterlades med et indtryk af ikke at være omfattet af det retlige fællesskab, hvis formål er at beskytte borgere mod vilkårlige og uretmæssige indgreb fra myndighedernes side (Høilund &Juul 2005:46). 

Flere af de interviewede fortæller således, hvordan de som kontanthjælpsmodtagere oplever, at socialarbejderes personlige værdier og normer overskygger den faglige vurdering. I citatet refereres der til socialarbejderen i kontanthjælpsafsnittet:
  
’Jamen, jeg har den der følelse af, at man bare er en sag, og at han i virkeligheden har det sådan ’Åh, Tine. NU får du simpelthen lige taget dig sammen-agtigt. Nu har vi vist betalt nok for dig! (Tine)

At blive synliggjort og forstået som et helt menneske er ud fra et anerkendelsesideal vigtigt for alle mennesker og især for udsatte grupper i samfundet, der i særlig grad må formodes at have brug for støtte og interesse fra det sociale system. På baggrund af disse fortællinger må det antages, at mistro og mistillid blandt socialarbejdere er udbredt i forhold til enlige fattige mødre. Antagelsen om, at kontanthjælpsmodtagere ofte vurderes som havende lavstatus understøttes af den amerikanske sociolog Yeheskel Hasenfeld, der konkluderer at: ’Højstatusklienter kan mobilisere mere magt og bruge magten mere effektivt, når de indgår i relationer med borgerservicerende organisationer. Således er klient-organisation-relationer sentitive over for statusforskelle og borgerservicerende organisationer har tendens i retning af at være mere lydhøre over for klienter med højere status (Hasenfeld 2003:285).

Der er imidlertid ét eksempel i materialet på, hvordan en kontakt til socialarbejderen i kontanthjælpsafsnittet også kan virke positiv og personlig:

’Jeg er kommet dér igennem de sidste 1 ½ år, og nu når jeg kommer ind, så ved de, hvem jeg er. De er venlige, og de har tid og overskud. Og selvom de ikke lige har tid, så finder de alligevel lige to minutter til at svare på netop dit spørgsmål. Eller også laver de lynhurtigt en aftale med en, og kan huske ens historie. Jeg behøver ikke at remse op. Det, synes jeg er rigtigt dejligt!’ (Maria). 

9.4. Socialarbejderen ved bedst!
De fleste kvinder i materialet (syv af otte) har oplevet situationer med socialarbejdere, hvor de oplever, at deres egen vision om det gode liv er blevet negligeret eller overhørt.
Anerkendelsestanken er ifølge Honneth funderet i respekten for etisk autonomi, hvilket implicerer, at man ideelt skal se den anden, som den anden ser sig selv. Mennesket har en forventning om at blive anerkendt som moralsk autoritet og værdsat for dets særegne præstationer dvs., blive anerkendt som et menneske med rettigheder og pligter som alle andre (Honneth 1995:114). Når disse forventninger skuffes erfares de moralske krænkelser som en foragt for identitetskrav og vil derfor blive oplevet som social foragt eller uretfærdighed. Erfaringerne vil ofte ledsages af skam, vrede eller harme (Høilund & Juul 2005:38). Tine fortæller hér om sin relation til socialarbejderen i kontanthjælpsafsnittet:

’Ja, det gælder i hvert tilfælde for min sagsbehandler, at han får mig til at føle mig som en total fiasko. På alle punkter …, det er jo mit liv han sidder og taler om. Det er mig og mine handlemåder, altså min bedømmelse af hvordan jeg mener, at jeg skal leve mit liv. Når han kritiserer det uden, at jeg føler, der er en accept af hvem, jeg er som menneske, så går det ind og bli’r vendt til noget virkeligt negativt, ikk’? Og så får jeg den der fiasko-følelse af, at du må også undskylde, at jeg er her igen-agtigt …! (Tine)

I min fortolkning skyldes Tines krænkelseserfaringer, at socialarbejderen ikke ser hende, som hun ser sig selv. Fysisk er hun blevet set, men som ligeværdig samtalepartner er hun usynlig, og hendes forventning om at blive betragtet som et moralsk tilregneligt menneske er blevet skuffet. Tines harme og skamfølelse skyldes i min fortolkning, at hun ikke føler sig set som et helt menneske, fordi socialarbejderen ikke lytter til hendes egen problemopfattelse. At socialarbejderen nærer mistillid til Tines egen problemopfattelse opleves som ydmygende og nedværdigende, hvilket hér fører til tab af selvagtelse og selvværd.
Jeg kan ikke afgøre, hvorvidt socialarbejderen handler, som Tine hér beskriver. Det der imidlertid er centralt er, at Tine reelt føler sig uretfærdigt behandlet og i beskrivelsen blotlægger socialarbejderens faglige tilgang, der ud fra et anerkendelsesteoretisk ideal er yderst kritisabelt.
Hvis socialarbejderen ikke kun taler, men også handler som her illustreret, krænkes Tine ikke kun som moralsk person, men også som juridisk person, idet Retssikkerhedsloven kræver, at socialarbejderen skaber sammenhæng mellem borgerens livsverden og selvforståelse samt den faglige vurdering af de foreliggende oplysninger.

Nanna Mik-Meyer konkluderer på baggrund af sin undersøgelse (2004), at den asymmetri, der karakteriserer relationen mellem socialarbejder og klient, og som konkret medfører, at førstnævnte – qua sin formodede ekspertise – indtager den bedrevidende position, således ikke kun er problematisk i forhold til de teknikker, socialarbejdere anvender, når de er uenige med klienten, men også når det drejer sig om den endelige rapport (Mik-Meyer 2004:172). 
Mette fortæller hér, hvordan hun i forbindelse med en sag om aktindsigt bliver bekendtgjort med socialarbejderens ’faglige vurdering’:

’Jeg fik jo aktindsigt, og der står i min sag at ’Mette, er jo en person, der godt kan selv, og det kan godt være et problem nogle gange’. Har socialarbejderen skrevet det? ’Ja, hun synes, at jeg var sådan lidt for handlekraftig, også bare det der med at sige mit job op og tage orlov uden at drøfte det med hende. Men det er jo, fordi jeg så mange gange har prøvet, og der bare ikke har været nogen. Jeg har jo prøvet i to år at sige ’Prøv lige at høre, jeg har et barn, der ligger med selvmordstanker derhjemme; jeg har brug for hjælp. Og så svarer de ’Gå til egen læge’ (Mette).

Citatet viser, hvordan socialarbejdere sommetider agerer som ’privatpraktiserende’ (Skytte 2002), selvom de er ansat i en offentlig organisation og er underlagt reglerne om retlig regulering og krav om fagligt begrundede afgørelser. Ifølge Retssikkerloven §4 skal faglige vurderinger fremlægges og drøftes med borgeren, hvilket ikke er tilfældet hér. Høilund & Juul peger på, at magten både kan være legal og illegal, når den tager form af udelukkelseshandlinger, der hindrer borgeren i at blive anerkendt som juridisk person (Høilund & Juul 2005:47). Den moralske krænkelse i dette eksempel består i, at Mettes egen problemopfattelse er fuldstændig negligeret og med mindre det pågældende journalnotat indeholder en beskrivelse af hendes problemforståelse, understøtter dette eksempel Honneths pointe om, at ’kulturelle udelukkelseshandlinger’ effektfuldt hindrer borgere i at formulere deres uretserfaringer (Honneth 2003:62). Den kulturelle udelukkelse manifesteres i dette tilfælde i form af en institutionel usynliggørelse af Mettes egen problemforståelse og hendes meget alvorlige problemer med et sygt barn.
Socialt arbejde refererer i denne optik til en magtanvendelse eller professionsfornuft blandt socialarbejdere, der i forhold til borgeren siger: Vi ved, hvem du er; vi ved, hvad der er bedst for dig; Vi har (i hvert fald delvist) magt til at give dig det, vi mener, du har brug for’ (Gundelach 2000:169). Som fortællingerne viser, er der blandt flere af de interviewede en iøjefaldende diskrepans mellem idealet om anerkendelse og socialt arbejdes praksis. Dét, at føle sig usynliggjort og nedværdiget som jævnbyrdig dialogpartner, synes således at være en gennemgående tendens blandt de interviewede.

Ifølge Høilund & Juul består det krænkende ikke i, at relationen til socialarbejderen grundlæggende er asymmetrisk. Gennemgående forstår borgerne godt, at socialrådgiverne varetager vigtige kontrolfunktioner. Krænkelsen opstår derimod, når de professionelle hjælpere tror, de ved, hvad der er bedst for borgerne og presser deres egne løsninger ned over hovedet på dem (Høilund & Juul 2005:51). 
Der er imidlertid også eksempler på, at det kan opleves anerkendende, når socialarbejderen ved bedre. Tine fortæller hér om socialarbejderen i revalideringsafsnittet:

’Jeg var jo syg og deprimeret, for med sygdommen kom pillerne, der gjorde mig fysisk dårlig hele tiden. Så blev jeg langtidssygemeldt og regningerne begyndte at hobe sig op, og så får man jo de der tanker om, at jeg skal bare hurtigst muligt ha’ et arbejde og så ha’ det lort betalt ned. Og som tvillingemor er man jo kronisk træt … og så var hun der bare for mig! Hun kunne anerkende ens ressourcer og se ens forcer og se ens …, ens svagheder ja. Hun så lyst på det, og hun så mig som en helhed!’ (Tine).

9. 5. Helbred
Alle interviewede i denne undersøgelse har helbredsproblemer i et større eller mindre omfang. Syv ud af otte kvinder lider således af psykiske belastningsfaktorer og øvrige udiagnosticerede begrænsninger, mens kun én kvinde er blevet diagnosticeret (Leversygdom og bindevævssygdom). Udover de mange psyko-sociale belastninger som alvorlige helbredsproblemer også kan medføre, bevirker det at alle interviewede periodisk også må betragtes som helt eller delvist uarbejdsdygtige.

En belysning af sygefraværet blandt sygedagpengemodtagere med diffuse lidelser har resulteret i en aktuel undersøgelse (Mik-Meyer et al. 2009). Hér defineres diffuse lidelser: ’…som lidelser, der ikke (umiddelbart) kan diagnosticeres eller lidelser, der ikke kan redegøres fyldestgørende for med en anerkendt diagnose’ (ibid.:7). De hyppigst forekommende lidelser i undersøgelsen er stress, depression og smerter i bevægeapparatet, lidelser som især ufaglærte kvinder eller kvinder med en kort uddannelse kædes sammen med (ibid.:17). Én af undersøgelsens konklusioner er, at lidelsernes diffuse karakter opstår, fordi der ikke findes diagnosticeringsværktøjer til at fastsætte lidelsens omfang og karakter, og at læger og sagsbehandlere ikke forstår lidelserne i samme forståelsesramme og derfor ikke har den samme årsag-/løsningsoptik på diffuse lidelser. 

Selvom undersøgelsens fokusgruppe således er sygedagpengemodtagere og sygefravær på det ordinære arbejdsmarked, mener jeg, at hovedresultatet – ’…at det sygdomsbegreb, som henholdsvis læger og sagsbehandlere opererer med, ikke er det samme..’, må antages at medføre de samme vanskeligheder for gruppen af kontanthjælpsmodtagere i relation til en afgrænsning af begreberne ’syg’ og ’rask’.

Alle interviewede kan fortælle, hvordan sygdom påvirker deres hverdag:

’Jeg kan jo mærke i de perioder, hvor jeg går hjemme og er dårlig …, der får jeg intet gjort. Jeg er simpelthen bare så træt og så udkørt, så jeg vil bare sove’ (Tine).

’Jeg har et meget dårligt helbred. Jeg har det dårligt psykisk og har ofte migræne. Nogle gange har jeg det så skidt, at jeg ikke engang kan rejse mig op fra sofaen. Jeg har simpelthen ikke kræfter, fordi mine tanker kører rundt … jeg spekulerer hele tiden og sover meget dårligt’ (Saida).

’Jeg er frustreret over mit helbred, og over at have smerter hver dag uden, at jeg kan gøre noget ved det, ikk’? (Maria).

Tre af kvinderne har aktuelt en ansøgning om revalideringsstøtte til behandling i kommunen. Tre andre giver udtryk for, at de helst vil indstilles til pension og ellers kun arbejde i et meget begrænset omfang. Fælles for alle er imidlertid, at de gerne vil bevare en eller anden form for tilknytning til arbejdsmarkedet. Syv kvinder beretter om manglende inddragelse i beslutningerne omkring aktiveringsprojekter og arbejdsprøvninger samt, at de oplever sig usynliggjorte i forhold til egen sygdomsforståelse. Elsebeth fortæller hér, hvordan hun efter gentagne resultatløse aktiveringsforløb ender med at blive sendt ud på et plejehjem, hvor hun skal gøre rent:

’Hende jeg havde før i tiden (socialarbejderen), hun sendte mig ud til rengøring på et plejehjem, selvom det stod i mine papirer, at det måtte jeg ikke. Så fik jeg at vide, at hvis ikke jeg tog det, så ville de lukke kassen. Og jeg er jo alene med et barn! Så jeg var nødt til at tage arbejdet.
’Også selvom din arm er så dårlig, som den er? ’Ja, … min arm blev lammet af det. Dér sad jeg på min flade røv og vaskede radiatorer af med venstre hånd!’ (Elsebeth).

Krænkelseserfaringen hér skyldes, at socialarbejderen negligerer Elsebeths egen sygdomsopfattelse og fuldstændigt tilsidesætter hende som en moralsk autoritet. At lægefaglige oplysninger om hendes helbredstilstand også affejes synes at bekræfte tesen om, at alle med selv en minimal erhvervsevne nærmest rutinemæssigt sendes i aktivering. Den aggressive aktiveringspolitik kolliderer afgørende med anerkendelsestanken, der ifølge Honneth handler om respekten for etisk autonomi – at anerkende borgeren som en moralsk autoritet og som et menneske, der har rettigheder og pligter som alle andre (Honneth 1995:114).   

Som illustreret i dette kapitel må anerkendelsesteorien overordnet betragtes som en normativ orienteringsramme for konkrete beslutninger, hvilket betyder, at teorien ikke har tilstrækkelig forklaringskraft i forhold til spørgsmålet om, hvordan konkrete anerkendelseskrav skal bedømmes eksempelvis, når menneskers visioner om det gode (arbejdsfrie) liv støder sammen med generelle samfundsmæssige prioriteringer (Juul 2006). For socialarbejdere, der har pligt til at agere i dette spændingsfelt af institutionelle økonomiske, lovgivningsmæssige, politiske og etiske normer, afføder de forskellige elementer i dette felt, at de tilbagevendende befinder sig i ømtålige dilemmaer. Retlige standardmetoder og institutionelle normer sætter i praksis betydelige grænser for den socialfaglige fortolkning af aktiveringsforløb og arbejdsprøvninger; grænser socialarbejdere ikke kan tilsidesætte efter eget behag. Men som citatet ovenfor illustrerer, er socialarbejdere ikke kun underlagt en lovgivning, der ensidigt fokuserer på beskæftigelse. Trods det, at de befinder sig i et krydspres mellem bureaukrati og professionalisme (Gundelach 2000:168), har de i fortolkningen af loven, stadig relativ stor indflydelse i enkeltsager, også selvom deres fortolkninger er farvet af institutionelle tænkemåder og procedurer (Højlund & Juul 2005).   

Det er karakteristisk for seks kvinder, at de ikke føler sig set og hørt i forhold til deres helbredsklager. Tværtimod er det en tendens, at kvinderne tilbagevendende sendes ud i aktiveringsforløb eller arbejdsprøvninger, selvom de flere gange har pointeret det formålsløse i et sådan rationale. Flere kvinder hævder, at de aldrig reelt er blevet inddraget i socialarbejderens vurderinger. I kvindernes selvforståelse er de periodisk uarbejdsdygtige på grund af smerter, kronisk træthed, stress og depression, men oplever alligevel ikke, at deres helbredsklager tillægges værdi hos socialarbejderen. Selv i det ene tilfælde, hvor der foreligger en diagnosticeret lidelse, bliver kvindens egen sygdomsopfattelse ikke taget alvorligt:

’Jeg har sagt til ham (socialarbejderen), at det er vigtigt for mig, at vi ikke bare kaster mig ud i et arbejde, for jeg orker ikke at være syg igen. Jeg orker det ikke! Jeg vil gerne finde et leje, hvor jeg kan …, jeg mener, jeg kan godt arbejde 40 timer om ugen, det kan jeg sagtens i en periode på to måneder. Men så knækker jeg også og er syg i mindst syv måneder. Og det gider jeg altså ikke igen’. ’Hvad svarer han så?’ ’Så siger han, at nu skal jeg ikke være negativ på forhånd, for jeg ved jo ikke, hvad jeg reelt kan holde til!’ (Tine).

Udover den krænkelseserfaring, der også ligger i denne fortælling, cementerer fortællingen, at den helhedsorienterede vurdering, der bestemmer socialarbejderens opfattelse af borgerens problemkompleks hér er reduceret til et rent beskæftigelsesproblem. Et problem, der i socialarbejderens logik kun løses med et nyt aktiveringsprojekt. 
Citatet er desuden et eksempel på, at når borgere gør modstand, så stigmatiseres de som ’negative’ eller ’usamarbejdsvillige, hvorefter det er legitimt at tvinge dem i aktivering eller at stoppe udbetalingen af kontanthjælp, også selvom det sker på et ulovligt eller usikkert grundlag (Høilund & Juul 2005:52). 

At kvinderne ikke oplever, at deres helbredsklager tages alvorligt i det kommunale system kan formentligt tilskrives flere faktorer. Det beskæftigelsesmæssige rationale, der synes at redefinere komplekse sociale problemstillinger til beskæftigelsesproblemer, må i sig selv antages at gøre socialarbejdere blinde overfor menneskers specifikke livshistorie og særlige livsomstændigheder. Men derudover peger Mik-Meyer et al. (2009) på den centrale iagttagelse, at sagsbehandlere og læger ikke opererer med det samme sygdomsbegreb dvs., at almene begreber som ’syg’ og ’rask’ defineres forskelligt. Således sygemelder lægen sin patient, hvis denne ikke kan fungere i sin hverdag, uanset om der foreligger en diagnose eller ej. Mens der i det sociale system er et meget stærkt fokus på diagnoser, idet disse i en lovgivningsmæssig forstand kan ’bevise’, at en person er syg (ibid.:3). 
Denne divergens må antages at få konsekvenser for gruppen af fattige enlige mødre, idet hovedparten af dem lider af udiagnosticerede lidelser. Et andet interessant aspekt i undersøgelsen er, at 85% af de adspurgte (fortrinsvis sagsbehandlere) mener, at årsagen til diffuse lidelser delvist eller helt refererer til en psykologisk tilstand. Med denne tilgang er der åbenbar risiko for, at fokus flyttes fra borgerens fysiske tilstand til en psykosocial situation og udvikling, hvorved enhver sanktionering, rettet mod kontanthjælpsmodtagere med diffuse lidelser, principielt kan legitimeres med henvisning til borgerens psykologiske forsvarsmekanismer og manglende motivation til at komme i arbejde.  

9.6. Kontakten til jobcentrene
Syv af de otte kvinder er i kontakt med det kommunale jobcenter. Én kvinde er aktuelt i behandling for misbrug og er derfor tilknyttet kommunens misbrugsteam. To kvinder har indenfor det seneste år været igennem et afklaringsforløb hos en ekstern aktør. Én kvinde deltager aktuelt i et kommunalt projekt med fokus på helbred. De øvrige havde på interviewtidspunktet netop afsluttet aktiveringsforløb eller arbejdsprøvning og afventede en afklarende jobsamtale. Halvdelen har modtaget kontanthjælp i mere end fire år, mens de resterende har modtaget kontanthjælp mellem 2 og fire år. 
Materialet viser, at kvindernes erfaringer med jobcentret er forskellige. Tre kvinder fremhæver en behagelig stemning på jobcentret:
’Der er et lækkert miljø ovre på jobcentret, det er rart at være dér, og det er ikke bare sådan et klinisk sted, hvor du tænker ’Åh, shit’. Der er også legehjørne og kaffekande, det synes jeg er rigtigt lækkert’ (Camilla).  
’Min kontakt til Jobcentret vil jeg sige er bedre. Jeg har mødt mere forståelse …, måske har det været begrænset, hvad de kunne gøre, men de har i hvert tilfælde haft lyst til at hjælpe mig videre i den rigtige retning. Dér har jeg mødt mere …, sådan menneskelig omsorg. Ja, det har jeg faktisk!’ ’Hvad er det de kan på Jobcentret?’ ’Jamen, det var faktisk det der med at prøve at se det hele billede. Prøve at forstå hvordan forholdene er for min søn, og hvad jeg har været igennem i de sidste par år’ (Mette). 

De to kvinder, der for nyligt har været i et afklaringsforløb hos en privat aktør, er også positive:

’Kommunen sendte mig ind til sådan et ’løs dig selv-kursus’,  eller hvad det nu hedder. Altså, sådan et selvudviklingskursus, og dén konsulent derinde … hun er bare dejlig!’ (Tine).

Jeg fortolker disse citater som, at kvinderne overordnet er tilfredse med den uformelle servicering på jobcentrene. Det er derimod tankevækkende, at ingen af de interviewede kvinder, på trods af en flerårig kontakt til systemet, kan referere til en beskæftigelsesindsats, der i et helhedsorienteret perspektiv forsøger at medtænke disse kvinders samlede livssituation.
 
Fem kvinder har derudover en meget problematisk kontakt til den socialarbejder, der har ansvaret for udbetalingen af kontanthjælp:

’Vi er kontinenter fra hinanden, når vi snakker. Han formår at få mig til at sige ’ja’ og ’nej’ til beslutninger om mit liv. Jeg mister helt modet, når jeg taler med ham …’ (Tine). 

Det er et gennemgående træk i interviewene, at den problematiske kontakt til socialarbejderen i kontanthjælpsafsnittet i flere tilfælde synes at overskygge kvindernes egne overvejelser omkring uddannelse og fremtidig arbejdsplacering. Ud fra et anerkendelsesteoretisk ideal viser kvindernes fortællinger, at den rådende aktivlinje i socialt arbejde, med dets indgribende sanktions- og kontrolforanstaltninger, snarere synes at fastholde kvinderne i en økonomisk, psyko-social, og arbejdsmæssig udsat position frem for at hjælpe dem. Det faktum, at beskæftigelsesdelen fysisk er placeret i nye jobcentre, ser, trods fortællinger om venlige jobkonsulenter, ikke ud til grundlæggende at ændre ved disse forhold. 

Kun én kvinde (Maria) oplever aktiveringsforløbet relevant i hendes aktuelle situation, derimod peger seks kvinder på, at aktivering og arbejdsprøvning kun opleves som et nødvendigt onde, der gør det muligt at få udbetalt kontanthjælp. Enkelte af dem peger på, at tiltagene reelt ikke opkvalificerer dem i relation til beskæftigelse på det ordinære arbejdsmarked, mens tre mere eller mindre har resigneret og ikke længere tror på, at de kan komme i beskæftigelse på grund af omfattende helbredsgener. Fem kvinders beskæftigelsespotentiale er vurderet til matchgruppe tre (delvis match), mens to er vurderet til matchgruppe fire (lav grad af match). Dermed peger materialet på en iøjefaldende diskrepans mellem på den ene side jobcentrenes matchvurderinger af de lediges kompetencer og ressourcer, og på den anden side den faktiske støtte, som kvinderne modtager med henblik på at kunne fastholde en tilknytning til arbejdsmarkedet.

Opdelingen af ledige i matchgrupper kan ses som kommunernes seneste forsøg på at opdele og klassificere arbejdsløse; således peger Ebsen & Guldager på, hvordan kommunal klassificering af kontanthjælpsmodtagere har været et anvendt værktøj for socialarbejdere siden begyndelsen af 1990’erne (Ebsen & Guldager 2005:63). De peger imidlertid også på det forhold, at borgeren ikke altid forstår klassificeringen, og at en test af borgerens kvalifikationer ofte vil tage afsæt i, hvorvidt han/hun i forvejen er klassificeret som arbejdsmarkedsparat (ibid.:72). Hør hvordan Camilla opfatter sig selv:
 
’Altså, jeg er jo dét de kalder ’en treer’ ovre på kommunen, altså, jeg er jo en af dem, der virkelig har brug for hjælp’ (Camilla).

At blive omtalt og klassificeret som ’en treer’ må ud fra en anerkendelsesetik vurderes stærkt krænkende, alene fordi Camillas egen problemforståelse og eget perspektiv ikke tillægges betydning i en sådan rubricering. Hvis socialarbejderen havde tematiseret Camillas manglende arbejdserfaring og hendes sociale udsathed og derved bidraget med væsentlige nuanceringer i relation til hendes tilknytning til arbejdsmarkedet, er det muligt, at kommunen var nået frem til et andet resultat.

At matchgruppeinddelingen for flere af kvinderne forekommer ganske vilkårlig, viser det følgende citat:

’Ja, så hedder man matchgruppe et eller andet. Man bliver simpelthen vurderet og bedømt på en anden måde, og man er samtidig lidt magtesløs, fordi man kan hoppe og springe, men der er altså et eller andet panel, der sidder og bedømmer én som værende taber, supertaber eller mega-super-taber’ (Mette). 
Pointen hér er ikke at argumentere imod etikettering i det sociale system, - det forekommer indlysende, at typificeringsprocesser er nødvendige forudsætninger for at kunne identificere borgerens behov, problemer, ressourcer etc. Kvindernes fortællinger efterlader imidlertid et centralt spørgsmål om, hvorvidt kvalitet i socialt arbejde er at være god til at forfølge en standard snarere end at være i stand til at forholde sig refleksivt, kritisk og fagligt til sociale problemer og deres løsning (Krogstrup 2002:123). 
Det forekommer åbenlyst, at matchgruppeinddelingen for de interviewede ikke har haft den ønskede beskæftigelsesmæssige effekt, hvilket bør give anledning til overvejelser om, i hvilken udstrækning gruppen af enlige fattige mødre har ensartede behov. Afsnittet hér peger snarere på, at disse kvinders situation ikke afhjælpes ved massive etiske og juridiske krænkelser forårsaget i det sociale system, men at deres behov kun kan imødekommes ved individuelle og fleksible løsninger. Løsninger, der ikke kan indfanges i matchgruppeinddelingen.
9.7. Delkonklusion
Med afsæt i kvindernes fortællinger kan jeg konkludere, at alle har oplevet alvorlige krænkelser i mødet med det sociale system. Generelt oplever kvinderne sig usynliggjorte og ikke opfattet som hele mennesker, deres problemopfattelse tillægges ikke værdi hos socialarbejderen, og de krænkes som etiske og juridiske personer med moralsk autoritet, rettigheder og pligter som alle andre. Vreden, harmen og skammen fortolker jeg som en appel om anerkendelse; uretsfølelser, der for kvinderne imidlertid ikke fører til kollektiv modstand, men i stedet forbliver individuelle erfaringer. Konsekvensen for den enkelte er identitetstab, tab af selvagtelse og lidelse og markant dårligere betingelser for at føle sig socialt inkluderet i samfundet.
 
Jeg har tematiseret krænkelserne og konstateret, at selv i den mest basale personlige kontakt mellem enlige mødre og deres socialarbejdere, sker der etiske krænkelser, der forhindrer en grundlæggende og tillidsfuld kontakt. Jeg har illustreret, hvordan socialarbejdere møder kvinderne med mistro, og hvilke alvorlige konsekvenser dette har for kvindernes selvværd og selvagtelse. Jeg har redegjort for krænkelser, der vedrører den bedrevidende socialrådgiver, og jeg har behandlet krænkelser, der relateres til manglende interesse og engagement fra socialarbejderens side. Endelig har jeg vist, hvordan kvindernes sygdomsopfattelse tilsidesættes og negligeres, samt peget på de krænkelser, kvinderne udsættes for i deres kontakt med jobcentrene.

Kapitel 10. Hovedkonklusion og perspektivering

10.1. Indledning
Formålet med denne undersøgelse har dels været at sætte fokus på enlige mødres oplevelse af at være fattige i et velfærdssamfund som det danske dels at belyse, hvorvidt manglende anerkendelse og krænkelser i mødet med det sociale system kan forklare at de fastholdes i fattigdom. Jeg har således undersøgt, hvordan enlige mødre håndterer længerevarende fattigdom og i lyset heraf analyseret konsekvenserne i relation til deres valgmuligheder i hverdagen - forbrugsmæssigt, socialt og sundhedsmæssigt. Jeg har endvidere undersøgt, hvordan enlige fattige mødre vurderer den hjælp, de har modtaget fra det sociale system, implicit de kommunale jobcentre. Dette kapitel konkluderer og perspektiverer således de mest centrale resultater fra undersøgelsen. 

Teoretisk er specialet baseret på anerkendelsesteorien og på teorier fra fattigdomsforskningen. Den ontologiske og epistemologiske orientering er hermeneutisk/fænomenologisk, et grundsyn der suppleres med en generel samfundskritisk tilgang, hvor jeg med udgangspunkt i et ekspliciteret normativt ideal kritiserer de faktorer i socialt arbejde, der hindrer menneskets muligheder for selvrealisering. Empirisk bygger specialet på kvalitative interviews med otte enlige mødre; syv fra region Storkøbenhavn og én fra region Syd- og Sønderjylland. For at nuancere feltet har jeg derudover inddraget anden relevant forskning.

10.2. Hvordan oplever enlige mødre at være fattige i Danmark?
Den kvalitative interviewundersøgelse tager afsæt i den enkelte kvindes oplevelse af en hverdag med økonomisk knaphed og de konsekvenser, som et liv med afsavn medfører forbrugsmæssigt, socialt og sundhedsmæssigt. De enlige mødres hverdagslivsudsagn er således subjektive vurderinger af livet - udsagn, der har en central kommunikativ værdi, fordi de bidrager til en differentieret forståelse af fattigdom som en central årsag til materielle, sociale og kulturelle afsavn. 

Jeg har tematiseret nogle af de mest fremherskende afsavn, som enlige mødre og deres børn lever med i hverdagen. Analysen peger på, at mad og indtagelse af måltider betragtes som en værdifuld social og kulturel aktivitet, der af kvinderne anses for en central faktor i bestræbelserne på at være en del af fællesskabet og i forhold til identitet og tilhørsforhold. Mad i moderne velfærdssamfund handler således ikke kun om gastronomi, men i høj grad også om sundhed og identitet, hvilket bl.a kan iagttages, når et sundhedspolitisk slogan - ’Du er, hvad du spiser’ bliver en del af den offentlige sundhedsdiskurs. Mine interviews peger derfor på, at der er behov for ny viden om sammenhængen mellem fattigdom og mad som en kulturel størrelse. En mere tidssvarende analyse af kostens centrale placering, i forhold til diskurser om sundhed og identitet, vil efter min opfattelse kunne bidrage til en kvalificering af debatten – aktuelt i relation til fastsættelsen af en fattigdomsgrænse. 

Interviewene peger derudover på, at fattigdom for de fleste medfører en fastlåst hverdag præget af mange bekymringer og anstrengelser. Derudover er det et gennemgående træk, at hovedparten oplever et stærkt begrænset oplevelsesfælleskab, fordi kvinderne på grund af det manglende økonomiske råderum begrænses socialt. Selvom analysen indikerer, at fattigdom ikke alene bevirker social isolation, så synes der blandt kvinderne at være sket en mærkbar forringelse af mulighederne for at vedligeholde relationer i den periode, hvor de har levet med fattigdom. Denne marginalisering bremses ikke nødvendigvis af flere sociale og økonomiske ydelser. Derimod bør socialforvaltningen, som en del af en samlet strategi overveje, hvordan sårbare familier kan hjælpes til at skabe et socialt netværk

Specialet har fokuseret på kvindernes individuelle ressourcer og de strategier, som de anvender til at håndtere en hverdag med ringe økonomi ud fra den antagelse, at enlige mødre som udgangspunkt må betragtes som aktive individer med divergerende opfattelser af deres situation og med forskellige forventninger til livet. Inspirationen hertil er især hentet hos Leisering & Leibfried, der konkluderer, at et liv med socialhjælp ikke nødvendigvis behøver at medføre passiv udholdenhed. Af de otte interviews jeg har gennemført, er det imidlertid et fremherskende træk, at kvinderne på trods af stor kreativitet, idérigdom og handlekraft alligevel oplevede sig fastlåste i situationen primært, fordi mulighederne for at handle aktivt lå uden for deres rækkevidde. Det faktum, at kvindernes økonomiske råderum, trods individuelle variationer, må betragtes som særdeles indskrænkende for valgmulighederne i hverdagen, skaber generelt utryghed, afmagt og handlingslammelse hos de enlige mødre ikke mindst, fordi selv små uforudsete udgifter kan ødelægge den systematiske planlægning, som økonomien er baseret på. Ud fra mine interviews kan jeg således konkludere, at Leisering & Leibfrieds teori om copingstrategier kun i et begrænset omfang har forklaringskraft i forhold til gruppen af enlige fattige mødre. Trods store variationer i kvindernes individuelle livsforløb, er det således min konklusion, at sociostrukturelle faktorer som familiebaggrund, klasse, uddannelse og beskæftigelse spiller en langt mere central rolle i forhold til risikoen for at blive fastlåst i længerevarende fattigdom.

Min analyse peger på, at længerevarende fattigdom med overvejende sandsynlighed medfører en række alvorlige psykologiske, sociale og helbredsmæssige konsekvenser, der rækker udover de umiddelbare materielle afsavn. Således kan jeg konkludere, at de fire kvinder, der i undersøgelsen har været fattige i mere end fire år også udviser de mest bekymrende signaler i form af depression, resignation og opgivenhed. Varigheden af fattigdom synes hér at være en central indikator for belastningsgraden dvs., jo længere tid mennesker lever i fattigdom, des mere invaliderende forekommer de socialpsykologiske konsekvenser af fattigdommen at være. Et resultat, der bekræftes af nyere undersøgelser (Bak 2004; Socialforvaltningen 2007; Andersen et al. 2008). Langvarig fattigdom kan for en del enlige mødre forebygges ved en lempeligere tildeling af revalideringsydelse. I forhold til belastninger ved længerevarende fattigdom er der behov for en koordineret helhedsorienteret social indsats, der ikke kun har fokus på økonomiske ydelser, men også retter sig imod afhjælpning af mere komplekse sociale problemer (misbrug, kronisk sygdom etc.).  

Analysen har via mødrene indirekte fokuseret på fattigdommens konsekvenser for børnene. I min undersøgelse er der ikke belæg for at støtte Adam Johansens tese om, at: ’Fattigdom indebærer et usselt børneliv og risiko for social eksklusion’ (Johansen 2008:114). Dertil er sammenhængen mellem fattigdom og en problematisk udvikling hos børn for kompliceret. Imidlertid peger mine interviews på, at fattigdom er en væsentlig risikofaktor i børns opvækst ikke mindst, fordi børnene risikerer stigmatisering og udelukkelse fra sociale fællesskaber, og fordi børn i fattige familier oftere er afskåret fra oplevelser, som de fleste andre får. Derudover er der god grund til at have opmærksomhed på det økonomiske pres, som mange fattige familier oplever at blive pålagt fra skolen - deltagelse i udflugter, sociale aktiviteter, og anskaffelse af computer/printer udstyr. 

Sloth konkluderer bl.a. i sin undersøgelse (2004), at økonomisk fattigdom er et tabuiseret emne, og at børn sjældent taler med andre end deres familie om vanskelige økonomiske forhold (ibid.:58). Min undersøgelse indikerer, at økonomisk fattigdom generelt må betegnes som et tabuiseret emne, selv blandt socialarbejdere anvendes begrebet fattigdom kun sjældent (Socialforvaltningen 2007:102). Når fattigdom tabuiseres, bliver det ikke mindst for professionelle vanskeligere at identificere de mere usynlige aspekter, som børn i fattige familier må leve med. Derfor er der behov for specifik viden om børns mestringsstrategier således, at professionelle kan afhjælpe de personlige konsekvenser og problemstillinger, som et liv i en økonomisk vanskelig situation oftest vil medføre.    

10.3. Anerkendelse og krænkelser i socialt arbejde
Med afsæt i Honneths anerkendelsesteori har jeg argumenteret for et normativt ideal, der i relation til praktisk socialt arbejde bygger på anerkendelse af princippet om etisk autonomi. Jeg har tilstræbt at forankre det normative standpunkt empirisk ved at begrunde det med henvisning til enlige fattige mødres krænkelseserfaringer i mødet med det sociale system. Dermed er de uretserfaringer, som enlige fattige mødre repræsenterer i min fortolkning, en uudtalt modstand eller indirekte appel om anerkendelse (Honneth 2006:183).

Ud fra min analyse kan jeg konkludere, at hovedparten af de enlige mødre har oplevet krænkelser og disrespekt i mødet med en socialarbejder, – kvinderne føler sig usynliggjort og ikke anerkendt som mennesker med moralsk autoritet. Jeg har tematiseret krænkelserne, der bl.a. kan relateres til en personlig kontakt uden indlevelse, engagement og empati fra socialarbejderens side, samt en udpræget mistænkeliggørelse i forhold til kvindernes egne problemopfattelser og en udtalt mistro til de enlige mødres helbredsproblematikker. 

Det er indlysende, at disse krænkelser er ødelæggende for relationen mellem det sociale system og borgerne, og det er oplagt, at kvindernes krænkelseserfaringer implicerer en markant dårligere prognose for socialt arbejde med denne gruppe. 

Når man lytter til de interviewede mødre i dette speciale, repræsenterer hver enkelt kvinde en individuel livshistorie og for flere af dem ganske komplekse livsomstændigheder. Trods deres individuelle ressourcer, problemer og behov, er de imidlertid fælles om at have en hverdag præget af store materielle afsavn, der for de fleste betyder en markant forringelse af deres livskvalitet. Jeg kan på baggrund af mine interviews konkludere, at hovedparten af disse kvinder mødes af et rigidt socialt system, der i sine indsatsformer er præget af mistænksomhed, modvilje samt et utal af kontrolforanstaltninger og sanktioner. Når kvalitet er at være god til at forfølge en standard, snarere end at forholde sig kritisk, refleksivt og fagligt til sociale problemer (Krogstrup 2002:123), så er der åbenbar risiko for, at kvindernes komplekse livsomstændigheder negligeres med den konsekvens, at mødrene fastlåses i en marginaliseret position. 
Hvis socialarbejderens handlinger primært er forankret i en proceduremæssig rationalitet dvs., at socialarbejderen altovervejende er loyal overfor organisationen, kan der være en risiko for, at han/hun både tilsidesætter egne moralske overvejelser, og at det faglige indhold negligeres. 
Det centrale i denne udvikling er således forskydningen mellem borgeren og socialarbejderen væk fra en kommunikativ rationalitet og hen imod en instrumentel (Krogstrup 2002). I den forstand tolker jeg kvindernes krænkelseserfaringer som en massiv kritik af det holdningsskifte, der synes at være koblet til den tiltagende standardisering af det sociale arbejde.

De mange krænkelseserfaringer peger derimod på, at kvinderne har brug for en helhedsorienteret social indsats, der i langt højere grad er baseret på en individuel, fleksibel og behovsorienteret tilgang. At kvindernes helbredsproblemer og egne sygdomsopfattelser tilsyneladende negligeres af socialarbejdere, forekommer i relation til en beskæftigelsesmæssig indsats at være ubegribelig, idet de omfattende helbredsproblemer konstant begrænser kvindernes erhvervsmæssige formåen.

Regeringens ambition om en effektiv beskæftigelsesindsats, målrettet gruppen af kontanthjælpsmodtagere, er i relation til de interviewede mødre ikke opfyldt. Derimod synes gruppen af enlige fattige mødre at være fanget i et krydspres mellem en aktivlinje, præget af den beskæftigelsespolitiske diskurs, der dikterer, at alle med den mindste erhvervsevne forventes at udnytte den, og mødrenes diffuse helbredsklager, der bevirker, at de ikke kan arbejde på ordinære vilkår. 

Min analyse peger på, at der i lyset af anerkendelsestanken bør kæmpes for en socialpolitik, der anerkender alle borgere som værdifulde og som ligeberettiget medlemmer af samfundets retsfællesskab (Høilund & Juul 2005:61). Det betyder, at fattige enlige mødre skal have en reel chance for ’menneskelig opblomstring’, hvilket imidlertid implicerer et opgør med holdninger, værdier og dårlige vaner på samtlige niveauer i de sociale organisationer. Anerkendelsesidealet har trange vilkår i forhold til en politisk retorik, der handler om ’noget for noget’ og et ensidigt beskæftigelsesmæssigt fokus, der medfører, at socialarbejdere opfatter det naturligt kun at satse på de klienter, der giver de bedste muligheder for succeser (Gundelach 2000:171). Derfor er solidarisk og retfærdigt socialt arbejde kun muligt, hvis det er funderet i en anerkendelsesetik, der synliggør borgeren som et individ med en unik personlighed. Hvis ikke samfundets dårligst stillede borgere skal gøres til mindreværdige medborgere med markant ringere mulighed for selvrealisering og menneskelig opblomstring, må en forebyggende socialpolitisk strategi derfor i langt højere grad, end det er tilfældet i dag, tilstræbe at minimere og eliminere de alvorlige belastninger, som familier i længerevarende fattigdom udsættes for. Et samfund, der krænker og ekskluderer befolkningsgrupper, er hverken solidarisk eller retfærdigt (Juul 2006:57).

English Abstract

This thesis ’Hand on heart – how do you make ends meet?’ is a theoretical and empirical analysis of poverty and social recognition as it relates to single mothers interacting with the social work system in Denmark.
The main purpose of the thesis is to illuminate the consequences for people living in relative poverty in modern welfare state, and to examine how single mothers, as recipients of social security payments, cope with low incomes and different kinds of deprivation. 

The theoretical framework builds on the theory of recognition by the German professor of philosophy Axel Honneth. Honneth’s social-philosophical and normative theory argues that recognition is necessary for people to be able to develop their self-esteem and fully live ‘the good life’. I take as my starting point Honneth’s thesis that aspiration to the normative position is what drives individuals, and substantiate this position by references to the experiences of relatively poor single mother’s experiences of disrespectful treatment within the social system. 

The concept of relative poverty is based on the work of the British researcher Peter Townsend (1979) and his study of relative poverty as an indicator of deprivation.  
I include results from the German poverty reseachers Lutz Leisering & Stephan Leibfried as well as results from the Norwegian professor Kjell Underlid in order to explore the strained circumstances under which the families live.
The empirical evidence supporting the thesis is derived from qualitative interviews with eight relatively poor single mothers; seven from different suburbs in Copenhagen and one from the south of Jutland. The purpose of the study is to explore experiences from everyday life with relatively poor lone mothers – with the lack of money, how they manage to find alternative solutions. In addition there will be given a short introduction to the eight single mothers that I have been interviewing.

The ontological and epistemological perspective is hermeneutic with primary inspiration from the German philosopher Hans-Georg Gadamer, whose major work ‘Wahrheit und Methode’ (‘Truth and Method’) is recognised as the most important contribution to hermeneutics.

The qualitative studies indicate that most of the single mothers in this thesis experience contact with their locality social workers as disrespectful and demeaning. One of the key messages is that permanent poverty needs be seen as a complex phenomenon with multifactorial origins. Low income, low education and a tenuous connection with the labour market are features that characterise the daily life of the majority of single mothers interviewed during this work. Furthermore diffuse health complaints seems to be a serious problem for the women, not only because of the chronic pains and the limitations it causes but also because the lack of formal diagnosis prevent adequately help and support from the social system. 

This study emphasises the need for an increased awareness of the concept and social recognition and its consequences within the social work system. The subsequent values and attitudes need to be embedded within social work practice, as it relates to work with single mothers.

Litteratur

Andenæs, Agnes (2004): Hvorfor ser vi ikke fattigdommen? Nordisk Sosialt Arbeid, nr. 1, vol. 24. P. 19-33.  

Andersen, John; Ejrnæs, Morten & Larsen, Jørgen Elm (2008): Den forkætrede fattigdom. I: Uden For Nummer: 17, 9. årg. P. 28-42. Dansk Socialrådgiverforening, København.

Andersen, John & Larsen, Jørgen Elm (1989): Fattigdom i velfærdsstaten. Forlaget Samfundslitteratur, København.

Andersen, John & Larsen, Jørgen Elm (1996): Køn, fattigdom og empowerment. I: Dansk Sociologi, nr. 3/7. årg. P. 61-72. Sociologisk Institut, København.

Andersen, John & Larsen, Jørgen Elm (2004): Fattigdom og social eksklusion. I: Socialpolitik. P. 184-206. Red. af Jørgen Elm Larsen m.fl. Hans Reitzels Forlag, København.

Andersen, John & Larsen, Jørgen Elm (2006): Fra velfærdsydelser til fattighjælp – kampen om kontanthjælpen. I: Bæredygtig velfærd. Rapport nr. 2 fra Den Alternative Velfærdskommission. P. 83-88. Red.: Birte Gamst m.fl. Socialpolitisk Forlag, København.
 
Andersen, Rune Hagel (2008): Livet som fattig – om ikke at kunne gøre som de fleste. I: Uden For Nummer: 16, 9. årg. P. 16-27. Dansk Socialrådgiverforening, København.

Arbejderbevægelsens erhvervsråd (2007): Fattigdom og lavindkomst. P. 27-37. I: Fordeling og Levevilkår 2007. Red. Lars Andersen m.fl.

Backe-Hansen, Elisabeth (2004): God nok omsorg. Riktige beslutninger i barnevernet. P. 65-77. Kommuneforlaget, Oslo.

Bak, Carsten Kronborg (2004): Demokratisering og individualisering af fattigdommen? Ph.d.-afhandling, Sociologisk Institut, København. 

Bak, Maren (1997): Enemorfamilien. Forlaget Sociologi, København.

Bauman, Zygmunt (2002): Arbejde, forbrugerisme og de nye fattige. P. 60 -68. Hans Reitzels Forlag, København.

Beck-Jørgensen, Birte(1994): Når hver dag bliver hverdag. Akademisk Forlag, København.

Bonke, Jens (2003): Dårlige økonomiske forhold som risikofaktor: Hvordan klarer børn, der vokser op i fattigdom, sig? Arbejdspapir 5. Vidensopsamling om social arv, SFI. København.

Bonke, Jens (red.) (2005): Udsathed og forbrug i de nordiske velfærdsstater. P. 7-24. Socialforskningsinstituttet, Rapport 05:18, København.

Boolsen, Merete Watt (2005): Kvalitative analyser i praksis – genveje til problem, teori, metode og analyse. Forlaget Politiske Studier, København.

Buchholdt, Preben & Jensen, Poul Erik (2007): Forudsætninger for effektiv udmøntning af arbejdsmarkeds- og socialpolitik i Uden For Nummer:14, 7. årg. P. 30-39. Dansk Socialrådgiverforening, København.
 
Bømler, Tina Ussing (1994): ’De normales samfund’. Forlaget ALFUFF, Aalborg Universitetscenter.

Bømler, Tina (Red.) (2008): Sociale organisationer i en omstillingstid. Grundbog i organisationsteori til social- og sundhedsuddannelserne. Hans Reitzels Forlag, København.

Bømler, Tina (2009): Fra Omsorg og støtte til aktivering og tvang I: Social Kritik nr. 119, 21. årgang 2009. Selskabet til fremme af social debat, København.

Carstens, Annette (1998): Aktivlinjen – klientsamtaler og socialpolitik. I: Nordisk Sosialt Arbeid, nr. 3. P. 156-164. 

Christensen, Bolette M. (1994): At interviewe for at lære. Institut for statskundskab, Københavns Universitet.

Christoffersen, Mogens Nygaard (1996): Opvækst hos fædre. Socialforskningsinstituttet 96:23, København.

Danermark, Berth; Ekström, Mats; Jakobsen, Liselotte & Karlsson, Jan Ch. (2003): Att förklara samhället. P. 39-53. Studentlitteratur, Lund.

Deding, Mette & Gerstoft, Fredrik (2009): Børnefattigdom i Danmark 2002-2006. SFI – Det nationale forskningscenter for velfærd, København.

Ebsen, Frank & Guldager, Jens (2002): Kommunal klassificering af langtidsledige. P. 61-80. I: Det magtfulde møde mellem system og klient. Red. Margaretha Järvinen m.fl. Århus Universitetsforlag.

Ebsen, Frank (2006): Kommunalreformen – kaos eller landvinding? I: Bæredygtig velfærd. Rapport nr. 2 fra Den Alternative Velfærdskommission. P. 35-41. Red.: Birthe Gamst m.fl. Socialpolitisk Forlag, København.

Egelund, Tine (1997): Beskyttelse af barndommen. P. 167-179. Hans Reitzels Forlag, København.

Egelund, Tine & Hillgaard, Lis (1993): Social rådgivning og social behandling. P. 138 – 159. Munksgaard, København.

Eliasson, Rosmari (1995): Forskningsetik och perspektivval. P. 27-32. Studentlitteratur, Lund. 

Eskelinen, Leena & Koch, Anna (1997): Samspillet mellem den enkelte borger og socialforvaltningen – en analyse baseret på nordisk forskning. AKF Forlaget, København.

Fremtidens Velfærd – Vores valg (2006): Perspektiver fra fremtidens velfærd. P.61-84. Rapport fra Velfærdskommissionen, København.

Gadamer, Hans-Georg (2004): Sandhed og metode. Grundtræk af en filosofisk hermeneutik. P. 253-292. Systime Academic, Århus.

Gamst, Birthe (2008): At være fattig i et rigt samfund. I: Erfaringer fra Susi og Peter Robinsohns Fond. P. 9-11. Robinsohns Fond, København.

Gamst, Birthe & Rich, Bente (2006): Velfærd med social substans. I: Bæredygtig velfærd. Rapport nr. 2 fra Den Alternative Velfærdskommission. P. 9-17. Red.: Birte Gamst m.fl. Socialpolitisk Forlag, København.

Gilje, Nils & Grimen, Harald (2002): Samfundsvidenskabernes forudsætninger. Hans Reitzels Forlag, København.

Guldager, Jens (2008): Helhedssyn – teori og modeller på børne-familieområdet. P. 17-58. I: Udsatte børn. Et helhedsperspektiv. Red. Karen-Asta Bo m.fl. Akademisk Forlag, København.

Guldager, Jens (2004): Viden og handling - nogle overvejelser over praktikeres kundskabsgrundlag i socialt arbejde. I: På sporet af kundskabens veje i socialt arbejde. Red. af Birthe Gamst m.fl. Socialpolitisk Forlag, København.

Gulddal, Jesper & Møller, Martin (1999): Fra filologi til filosofi – en introduktion til den moderne hermeneutik. I: Hermeneutik – en antologi om forståelse. P. 9-45. Red. af Jesper Gulddal m.fl. Gyldendal, København.

Gundelach, Peter (2000): Nærhed og distance i forskning og praksis. P. 165-172. I: Nordisk Sosialt Arbeid nr. 3.

Halskov, Therese, Jørgensen, Per Schultz & Polakow, Valerie (2000): Tab af rettigheder. Sårbare enlige mødre og deres børn. Hans Reitzels Forlag, København.

Hansen, Erik Jørgen (1999): Beskriver eller konstruerer vi virkeligheden? Fra social arv. P.103-106. Social Forskning.

Hansen, Eva Kjer (2005): ’Lad de rige blive rigere’. Artikel i Jyllands Posten 18.09.2005.

Hansen, Finn Kenneth; Malmgren, Marianne & Munk, Grit (1998): De klemte og glemte børnefamilier. Center for alternativ samfundsanalyse, København.

Hansen, Finn Kenneth & Hansen, Henning (2004): ’At eksistere eller at leve’. Fattigdom og lave indkomster i Danmark – hvordan måler man fattigdom? Center for Alternativ Samfundsanalyse, København.

Hansen, Henning (2005): Fokus på enlige mødre. Center for Alternativ Samfundsanalyse, København.

Hansen, Henning (2005): Kan indvandrere og flygtning ’sultes i arbejde’? I En kritik og perspektivering af Regeringens Velfærdskommission – og nogle alternativer. Rapport nr. 1. P. 121-128. Den alternative Velfærdskommission. København, Socialpolitisk Forlag.

Hansen, Henning (2005):Fattigdom og sociale ydelser – skal modtagere af sociale ydelser (yderligere) fattiggøres? I En kritik og perspektivering af Regeringens Velfærdskommission – og nogle alternativer. Rapport nr. 1. P. 149-164. Den alternative Velfærdskommission. København, Socialpolitisk Forlag.

Hasenfeld, Yeheskel (2003): Mennesket som råstof. P.276-285. Klim, Århus.

Honneth, Axel (1995): The struggle for Recognition. P. 113-114. Polity Press.

Honneth, Axel (2003): Behovet for anerkendelse. En tekstsamling. Red. af Rasmus Willig. Hans Reitzels Forlag, København.

Honneth, Axel (2006): Kamp om anerkendelse. Sociale konflikters moralske grammatik. København, Hans Reitzels Forlag.

Hus Forbi (2009): Leder. Nr. 92. p.2

Høilund, Peter & Juul, Søren (2005): Anerkendelse og dømmekraft i socialt arbejde. Hans Reitzels Forlag, København.

Jespersen, Karen (1999): Opgør med den ny fattigdom. L & R Fakta, København.

Johansen, Adam (2008): Fattige børn I Udsatte børn. Et helhedsperspektiv. Red. af Karen-Asta Bo m.fl. p. 88-120. Akademisk Forlag, København.

Juul, Søren (2006): Solidaritet, anerkendelse og retfærdighed. I Bæredygtig velfærd. Rapport nr. 2 fra Den Alternative Velfærdskommission p. 51-59. Red.: Birte Gamst m.fl. Socialpolitisk Forlag, København.

Jørgensen, Marianne Winther & Phillips, Louise (1999): Diskursanalyse som teori og metode. Samfundslitteratur, Roskilde Universitetsforlag.

Jørgensen, Per Schultz (2006): Forord. I: Bæredygtig velfærd. Rapport nr. 2 fra Den Alternative Velfærdskommission p.7-8. Red.: Birte Gamst m.fl. Socialpolitisk Forlag, København.

Kjørup, Søren (1985): Forskning og samfund. En grundbog i videnskabsteori. P. 72-89. Gyldendal, København.

Kristensen, Catharina Juul (1997): Kvalitativ analyse. Det metodiske grundlag for analysen af yngre voksne danskeres hverdagsliv. Årg. 2, nr. 2. Forskningsgruppen Arbejds- og Levemiljøer, Aalborg.

Kristensen, Catharina Juul (1999): Socialt udsatte enlige mødre med flere børn. Dafolo Forlag, Aalborg.

Krogstrup, Hanne Kathrine (2002): Når socialt arbejde bliver ’standardvare’. P. 122-130 I: Nordisk Sosialt Arbeid nr. 3.

Kvale, Steinar (1997): Interview. En introduktion til det kvalitative forskningsinterview. Hans Reitzels Forlag, København.

Larsen, Jørgen Elm (2004): Fattigdom og Social Eksklusion. Tendenser i Danmark over et kvart århundrede. Socialforskningsinstituttet 04:27, København. 

Larsen, Kristian (2009): Kroppe – sundhed og social ulighed. P.188-218. I: Folkesundhed – i et kritisk perspektiv. Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck, København.

Launsø; Laila & Rieper, Olaf (2008): Forskning om og med mennesker. Forskningstyper og forskningsmetoder i samfundsforskning. Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck, København.

Leisering, Lutz (1995): Zweidrittelgesellschaft oder Risikogesellschaft? I: Neue Armut. Red. Karl-Jürgen Bieback & Helga Milz. Campus Verlag, Frankfurt/M.

Leisering, Lutz & Leibfried, Stephan (1995): Zeit der Armut. P.131-209. Suhrkamp Verlag, Frankfurt/M.

Meeuwisse, Anna & Swärd, Hans (Red.) (2004): Perspektiver på sociale problemer. København, Hans Reitzels Forlag.

Middelthon, Anne-Lise (2009): Når maden bliver frelser eller bøddel. P. 223-239. I: Folkesundhed – i et kritisk perspektiv. Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck, København.

Mik-Meyer, Nanna (2004): Dømt til personlig udvikling. P. 164-174. Hans Reitzels Forlag, København.

Mik-Meyer, Nanna; Christensen, Bodil Just & Johansen, Mette Brehm (2009): Sygedagpengemodtagere med diffuse lidelser. Arbejdsdirektoratet, København.

Nissen, Maria Appel, Harder, Margit & Andersen, Majbritt Bang Andersen (2008): Socialrådgiverens fremtidige kvalifikations- og kompetencebehov – en pilotundersøgelse. Aalborg Universitet.

Olsen, Henning (1998): Tallenes talende tavshed. Akademisk Forlag, København.

Olsen, Henning (2002): Kvalitative kvaler. Kvalitative metoder og danske kvalitative interviewundersøgelsers kvalitet. København, Akademisk Forlag.

Pfaff, Anita(1995): Was ist das Neue an der neuen Armut? I: Neue Armut. Red. Karl-Jürgen Bieback & Helga Milz. Campus Verlag, Frankfurt/M.

Rienecker, Lotte & Jørgensen, Peter Stray (2006): Den gode opgave – håndbog i opgaveskrivning på videregående uddannelser. Frederiksberg, Forlaget Samfundslitteratur. 

Rørdam, Birgitte (2010): Ingen penge til udsattes tænder. P. 14-15. I: Socialrådgiveren 02. Dansk socialrådgiverforening, København.

Rådet for socialt udsatte (2003): Sociale ydelser set i et fattigdomsperspektiv. Rådets småskriftserie nr. 1/2003. København.

Skytte, Marianne (2007): Etniske minoritetsfamilier og socialt arbejde. Hans Reitzels Forlag, København.

Skytte, Marianne (2008): Fattigdom og velfærd I Samfundet i pædagogisk arbejde. Red. af Carsten Schou m.fl.. P. 270-298. Akademisk Forlag, København.

Sloth, Dorthe Agerlund (2004): Færre penge end andre børn. SFI, København.

Socialforvaltningen, Københavns kommune (2007): Analyse af levevilkår og fattigdom i Københavns Kommune. København.

Townsend, Peter (1979): Poverty in the United Kingdom. A survey of Household Resources and Standards of living. P. 17-60; 248-271. GB. Harmondsworth; Penguin Books Ltd.

Ugebrevet A4 (2005): Kommuner behandler enlige mødre forskelligt. P. 8-11. D. 7.11.2005.

Uggerhøj, Lars (1995): Hjælp eller afhængighed. En kvalitativ undersøgelse af samarbejde og kommunikation mellem truede familier og socialforvaltningen. P. 15-69. Aalborg Universitetsforlag.

Underlid, Kjell (2005): Fattigdommens psykologi. Oppleving av fattigdom i det moderne Noreg. Det Norske Samlaget, Oslo.